— 74 — 



det Plantesamfund, som jeg kalder H e d e k æ r. 1 Landskabet bevirker 

 denne Udvikling, at Dalbundens Overflade jævnes noget, og at der 

 derved kommer mere Ensartethed i Plantedækket. Saalænge For- 

 dybningernes Overflade ligger kendelig lavere end Forhøjningerne, er 

 Vegetationen paa disse temmelig tør, oftest hedeagtig, men efter- 

 haanden som Forskellen mellem Fordybning og Forhøjning ud- 

 viskes, forsvinder ogsaa Forskellen i Vegetationen paa de to 

 Steder, og den hele Udvikling kan ende med, at der dannes en 

 jævn og svagt skraanende Overflade med en Hedekærvegetation. 

 Saaledes har Plantedækket sandsynligvis udviklet sig i Tidens 

 Løb, og Menneskets Indvirkning i det Aart usinde. Øerne har været 

 beboede, har rimeligvis været den at sætte Vegetationen kunstig til- 

 bage til et allerede gennemløbet Udviklingstrin. 



Til de karaktergivende Arter i Gyperacé-Sphagnum-Asso- 

 ciationen regner jeg af Blomsterplanter: Eriophonim polystachyum, 

 Juncus lampocarpus, Carex stellulata, C. fiava, C. panicea og C. 

 Goodenoughii, samt af „blomstrende" (d. v. s. ikke græslignende) Urter: 

 Ranunculus flammida , Narthecium , Caltha og delvis Leontodon 

 autumnale (oftest var. Taraxaci); af nogen Betydning er endvidere 

 mangesteds Agrostis canina og Molinia. 



Om Mosserne tør jeg ikke udtale mig ret meget. Sphagnum- 

 Arter er de mest fremtrædende; men meget karakteristisk er ogsaa 

 den sortgrønne Campylopiis atrovirens, hvis tætte Puder ofte dækker 

 udstrakte Partier af Tørvejorden, der da gærne kun er sparsomt 

 bevoxede med Blomsterplanter. I de fugtige Kær kommer andre 

 Mosser, Amhlystegia {A. stellatum og intermedium), og Levermosser 

 som PelJia til. Nævnes bør endvidere Dicranum scopariuni, Gymno- 

 cybe palustris, Astrophylluin hornum og Acrocladium cuspidatum. 

 Mosfloraen er meget rig og meget blandet; vi finder saaledes altid, 

 ogsaa i de egentlige, fugtige Kær, de forskellige Hylokomier, der 

 synes mig mest karakteristiske for de lidt tørrere Hedekær. Med 

 Hensyn til Sphagnu7n-Aviernes Voxemaade da er der den store 

 Forskel fra deres Voxemaade under mindre insulært Klima, at 

 Planterne aldrig paa Færøerne (heller ikke i Island, saa vidt jeg 

 kender til) danner egentlige Sphagnummoser (Højmoser); herved 

 menes Mosestrækninger, som er dækkede med et Tæppe ai! Sphagnmn, 

 hvori de ofte ret faatallige Blomsterplanler staar spredt. Selv paa de 

 Steder, hvor jeg saa Sphagnum-Arierne mest dominerende, var der 

 dog altid saavel andre Mosser som Blomsterplanter til Stede i betydelig 



I 



