— II — 



mával bennem sokszor fíilóbredt s^^ondolatot itt is ki- 

 mondani : hoi^y Kalocsának vidéke egy rég'i duna- 

 meder gyanánt tekintendő. S ezen látszatra vakmerő 

 állításban megerősít a vidék múltja és jelene. A vi- 

 dék mostani fölülete egy mindenfelé vízfolyások nyo- 

 maival átsííeldelt mélysikot mutat , melyeknek egyik 

 egyesítő menetét a mostani meder, másikát az Ürjeg 

 nevű „Vörös mocsárok", s harmadikát a Pataj alatt el- 

 terülő Sziliditó a Harta és Kalocsa felé kiterjedő mély 

 rétekkel képezik ; s hogy Kalocsa, Pataj, Homokmégy 

 s több más helyek az igy szétágazó folyamban mint 

 szigetek emelkedének ki, az a jelzettek igazsága után 

 közvetlenül következik. Egyébiránt véleményem mellett 

 szól azon körülmény is, miszerint a Duna, ha áttörve a 

 neki iránytadó gáteikat, a vidéket elözönli, oly termé- 

 szetes utakon halad lefelé, hogy a nép közt közmon- 

 dássá lön: „Megtalálja régi útját a Duna." Az ily mó- 

 don ősi nagyságában képzelt folyamhoz a megfelelő 

 partok sem hiányzanak. Földvártól lefelé Fíidd-, Tolna-. 

 Szegzárdíg a löszhalmok meredek lejtői borongnak a 

 láthatáron, melyek Pannónia felé a Duna áthághatatlan 

 hiitárait képezik ; baloldalon a solti dombok, az akasztó- 

 keceli homokbuckák s a császártöltési lőszhalmok szab- 

 ják ki rohanó haladásának határait. A meggyöngült 

 Duna még- most is lelkiismeretesen bejárja e két határ 

 közötti egész térséget, valahányszor sikerül neki erőt 

 venni az emberi buzgalom által felhalmolt töltéseken. — 

 De a legközelebbi múltban sem hiányzanak állításunkat 

 megerősítő adatok. Nézzük csak meg régibb és ujabb 

 térképeinket ! Oly fertős, mocsáros színekkel van itt 

 vidékünk jellemezve, hogy az idegen remeg ezen képzelt 

 mocsárországba belépni, s gyönyörű búzaföldjeinkről, azon 

 végtelen kalásztengerről, talán még fogalma sem lehet. 

 S ha az idősebb kalocsaiakat megkérdezzük, azon állí- 

 tíLsban ()sszpontosul válaszuk, hogy csíik 30 — -lo év előtt 

 is egészen más, teng^er- és mocsártekintetü volt Kalo- 

 csa kínézése. Az egész év alatt mocsárok körítek azt 

 minden oldalról s némelykor alig volt három ut (Kecel. 

 Pataj és. Hajós felé), melyen a külvilággal közlekedhetek. 

 Nagyon csalatkozik azonban, ki Kalocsát jelenleg- 

 is a mocsárok országának tartja. Tény az, hogy midőn 

 az 1875-ik év augusztus havában Kalocsára jöttem, fá- 

 radtsággal lehetett csak a helyenkint előforduló mo- 



