255 



Underfamilie Phoxides paa Grund af, at Pandehornet hos nogle af disse er meget langt 

 og dsekker Grunddelen af de 0vre F0lere. Men netop i denne Underfamilie kan man 

 se, hvor lidet Vaerd dette MiErke har til derpaa at opstille nogen Underfamilie. Pande- 

 hornet er nemlig hos nogle overmaade forlaenget, som hos enkelte Arter af Oediceros 

 og Monoculodes, medens det hos andre bliver meget kort, som hos Arter af Slsegten 

 Halimcdon ; og endelig er det reduceret til en Ubetydelighed hos Aceros. Den vtesent- 

 lige Grund til, at jeg i 1870 optog og nu fremdeles beholder denne Underfamilie, er 

 den karakteristiske Overensstemmelse i det Ydre mellem alle herhen h0rende Slsegter, 

 id^t det meget forlsengede syvende Fodpar strax falder i 0inene hos dem alle, skjont 

 dette i raindre Grad er fremtraedende hos SIsegterne Halicreion og Ocdiceropsis. De 

 0vre Folere ere ogsaa hos nsesten alle Slsegter kortere end de nedre hos begge Kjon, 

 og dette er i Sserdeleshed Tilftcldet hos Oediccropsis ; men heri afviger netop Huunen 

 hos Aceros, og hos Halicreion er der kun liden F'orskjel mellem F0lernes Lsengde. Le- 

 gemet har i Almindelighed en rund Ryg uden KJ0I; men herfra gj0r Slsegten Acanthostepheia 

 en Undtagelse derved, at Ryggen ikke alene har en KJ0I, men denne gaar endog ud i 

 Tajnder og Tagger, hvorved den faar et fra de ovrige Slsegter afvigende Udseende; 

 den viser dog, at den tilhorer denne Underfamilie ved det lange syvende Fodpar. Jeg 

 har allerede forhen oratalt, at Pandehornet hos de fleste Slsegter er kraftigt udviklet, 

 og at 0inene rykke op paa dette, ja endog hos enkelte Slsegter og Arter rykker det lige 

 ud paa dets Spids, som derfor er buet. Pandehornet maa saaledes mere betragtes 

 som en Forlsengelse af det egentlige Hoved end svarende til det egentlige Pandehorn, 

 saaledes som det optrseder hos andre Underfamilier. Hos Aceros mangier, som allerede 

 anf0rt, denne Forlaengelse, og hos denne Slsegt have 0inene sin ssedvanlige Plads. 

 Halevedhaenget er altid kort og udelt. Springfadderne ere i Almindelighed lange. Hos 

 nogle Slaegter forlsnger det sidste Par Springfodder sig mere end saedvanlig, saaledes 

 hos Halimcdon Saussurei, dette er end mere Tilfseldet hos Slaegten Halicreion. I Mund- 

 delenes Bygning vise alle Slaegter en meget stor Overensstemmelse. Kjsebefoddernes Palper 

 ere altid forlsengede, og Pladerne ere smaa ; sjailden blive de sidstnaivnte af middelmaadig 

 St0rrelse og ere altid besatte med tynde Torne og ikke med Tsender paa den indre Rand. 

 Kindbakkerne ere altid staerke, af den samme Bygning paa begge Sider; herved skille de 

 sig vaesentlig fra Underfamilien Leucothoince, som den for0vrigt ligner i Here Henseender. 

 Overlaeben er ogsaa i Spidsen afrundet og ikke spaltet som hos hin Underfamilie. 



Til denne Underfamilie regner jeg otte Slaegter, medens Lilljeborg kun opforte fire. 



Gen. I. OEDICEROS, Kroyer, 1842. 



Deriv. : Oi.5s« (svulmer), xspa.; (Horn). 



Syn. : 1842. Oediceros, Kr0yer, Naturh. Tidsskr. 1. R. B. IV. 1842. p. 155. 



1853. — Dana, U. States Explor. Exped. Crust, p. 933. 



1850. — Bruzelius, Bidrag till Kann. ora Skand. Amphip. Garamar. Kgl. 



Vetensk.-Akad.'s Handlingar. Ny foljd. B. 3. p. 92. 



