8 



I södra Frankrike lefver en art af det 

 egendomliga skalbaggsslägtet B o 1 b o c e- 

 r a s, som fått namnet g a 1 1 i c u m. Den 

 lefver uteslutande af en iiten tryffelsvamp 

 (H y d n o c y s t i s a r e n a r i a T u 1. ), som 

 växer i sand på några decimeters djup. I 

 olikhet med de flesta andra tryfflar är den- 

 na för vårt luktsinne fullkomligt luktlös. 

 Skalbaggen deremot finner med lätthet sin 

 älsklingsrätt. Han gräfver aldrig på måfå 

 i sanden, utan lodrätt ned från ytan, och 

 börjar alltså sitt arbete midt öfver det stäl- 

 le, der svampen ligger. 



Sin högsta utveckling och specialisering 

 synes insekternas luktsinne hafva nått hos 

 hanarne till vissa fjärilar af spinnarnes 

 grupp. Det har länge varit kändt, att ek- 

 spinnarens hanar kommit flygande från 

 afstånd, som måst uppskattas i kilometer, 

 för att uppsöka en enda hona, som t. ex. 

 förvarats inomhus i en stor stad. Med 

 denna Qch närstående arter har Fabre 

 nyligen anställt flera försök, som yt- 

 terligare belysa detta sakförhållande. Ho- 

 nan förvarades under en af metallväf gjord 

 kupa» inuti ett rum, till hvilket ett fönster 

 stod öppet. På vårt luktsinne gör honan 

 ej något intryck. För att dock om möjligt 

 bortblanda eller neutralisera den lukt, som 

 måste antagas utströmma från henne, lät 

 Fabre, så långt det var möjligt utan att 

 skada djuret, uppblanda luftan i rummet 

 med starkt luktande ämnen, såsom tobaks- 

 rök, naftalin, lavendelolja, fotogen, svafvel- 

 väten m, m., så att hela rummet var såsom 

 förpestadt. Det oaktadt kommo dussintals 



