skiljas, sitt säte i antennerna, men förmå- 

 gan att finna födan deremot sannolikt sin 

 plats i palperna. 



En annan sida hos insekternas luktsinne 

 belyses genom följande iakttagelse, som 

 gjorts af F a b r e. I södra Europa före- 

 kommer ej sällsynt en Aroidé (A r u m d r a- 

 cunculus L.), som, då den blommar, på 

 långt håll sprider en vidrig lukt af ruttet, 

 kött. Ledda af denna lukt infinna sig från 

 alla håll små skalbaggar af slägtena D e r- 

 mestes och S a p r i n u s, som annars an- 

 träffas på döda djur, ooh krypa ned i höl- 

 strets säcklika del, der de ofta flera hundra 

 tillsammans tumla om, så länge blomman 

 utsänder sin för dem berusande doft. Det 

 kan på grund häraf svårligen betviflas, att 

 denna blomma på deras luktsinne gör sam- 

 ma eller likartadt intryck som på vårt 

 eget, d. v. s. att de ej kunna skilja dess 

 doft från den stank, som utgår från döda 

 djur. Men så är ej förhållandet med alla 

 insekter. Trots trägen vakt fann F a b r e 

 aldrig, att någon dödgräfvare (N e c r o- 

 p h o r u s) eller skinnarebagge (S i 1 p h a) 

 besökte dessa blommor, ehuru de deremot 

 genast infunno sig, så snart han i sin träd- 

 gård utlade en död råtta. För dem existe- 

 rar således ej den likhet mellan Aj'um- 

 blommans och döda djurs lukt, som för 

 vårt luktsinne är så uppenbar. Talrika 

 andra fakta vittna äfven om en hög gi'ad 

 af specialisering och om en häpnadsväc- 

 kande känslighet hos insekternas luktsin- 

 ne. 



