18 



Par af dis.se Blade (Tab. 1 Fig. 15) er af laiicetdannet Form med den ene Rand 

 stærkere bøiet end den anden og rundt om besat med lange cilierede Randborster. Det 

 bågeste Par (Fig. 16) er omtrent af samme Form, men mere end dobbelt saa stort og 

 saa stærkt bøiet, at det vanskeligt lader sig udbrede i samme Plan. Disse Blade mangle 

 forøvrigt ganske lios yngre Exemplarer og spire først ved Ovariernes Udvikling frem fra 

 Basis af de 2 bagre Fodpar, i Begyndelsen kun som smaa Knuder, der først senere lidt 

 efter lidt antage Formen af triangulære Blade (cfr. Tab. 2 Fig. 4). ' Udviklingen af Æg- 

 gene og Embryonerue har jeg fuudet nøie overensstemmende med samme hos Mysis. 

 Ligesom hos denne Slægt ere de retortformige Unger ordnede i Klækkeposen med den 

 største Regelmæssighed ved Siden af hinanden, saaledes at deres Forende altid vender 

 bagtil og opad mod Moderens Bugside, medens Haleenden er rettet lige fortil (cfr. Fig. Kj). 



Ethvert af Bagkroppens 6 Segmenter er paa Bugsiden ved den bagre Rand for- 

 synet med et Par Lemmer, hvoraf det sidste Par er meget stærkt udviklet og forestiller 

 de ydre Halevedhæug. De 5 forreste Par af disse Lemmer, de saakaldte P le op oda ere 

 hos Huuuerne af et endnu mere rudimentært Udseende end hos Mysis, idet de lange og 

 stærke Fjærbørster, som hos denne sidste Slægt findes langs den undre Flade, her næsten 

 ganske synes at mangle. Forøvi'igt stemmer deres Bygning (Tab. 1 Fig. 18—20) temmelig nøie 

 overens med samme hos ovennævnte Slægt, med den Forskjel imidlertid, at de (især de bågeste 

 Par) ere forholdsvis betydelig tyndere og spinklere. Ligesom hos Mysis danne de alle udåd 

 en pladeformig Udviduiug, hvortil er fæstet et vist Antal (4—5) stærkt udviklede Høre- 

 børster, og vise sig herved ligesom delte i 2 Dele, en Basaldel og en betydelig tyndere 

 Endedel. Hos Mysis er denne sidste betydelig længere endBasaldelen, medens Forholdet 

 hos nærværende Slægt især paa de bagre Par er omvendt. Det Iste Par (Fig. 18) er det 

 mindste af alle og næsten ligesaa bredt som langt, de følgende tiltage jevnt i Længde 

 bagtil, saa at det sidste Par (Fig. 20) er mere end 3 Gange saa langt som det Iste. 



De ydre Halevedhæug eller sidste Par Bagkropslemmer (Tab. 1 Fig. 23), der 

 sammen med det midterste Halevedhæng (telson) danne den saakaldte Halevifte (pinna 

 caudalis), beståa som hos Mysis af 2 fra en kort Roddel udgaaende smale, rundtom med 

 lange cilierede Randbørster besatte Plader, hvoraf den ydre er længst, overalt omtrent af 

 samme Brede og i Enden mere eller mindre lige afstumpet. Den indre Plade, der er 

 fæstet over den ydre, tildels dækkende samme fortil, afsmalnes efterhaanden bagtil og 

 ender stumpt tilspidset; ved Basis viser den en stærk rundagtig Opsvulmning, der om- 

 slutter en rummelig indre Hule, hvori man beuu"erker den for alle Mysider eiendommelige, 

 her glasklare og stærkt lysbrydende Otolith. Isolerer man denne, viser den ovenfra eller 

 nedenfra seet (Fig. 24) en noget uregelmæssig rund eller noget oval Form. Man be- 

 mærker i den en meget fin radiær Stribning og 3—4 noget stærkere concentriske Linier, 

 hvoraf den inderste omslutter ligesom en indre Kjærne, hvori bemærkes flere celleagtige 

 Legemer (vacuolæ). Seet fra Siden (Fig. 25) viser Otolithen en noget fladtrykt Form. 



