19 



Dens nederste Side er ganske flad, hvorimod den øverste viser i Midten en tydelig am- 

 pulleformig Fremragning. De concentriske Linier, der bemærkedes naar Otolithen saaes 

 ovenfra eller nedenfra, sees nu at hidrøre fra en i det indi'e af Otolithens Substauts be- 

 liggende Del eller Kjærne, der i sit Omrids nøiagtig svarer til hele Otolithens Form og 

 ligesoni denne viser oventil i Midten en ampulleforraig Fremragning. Den nedre flade 

 Side af Otolithen er befæstet til den nedi'e Væg af den ovennævnte Cavitet ved Hjælp 

 af en Del fine, glasklare, næsten i enHalvkreds bøiede Traade, der med sine Ender træde 

 ind i Otolithens Substans, medens de modsatte Ender staa i umiddelbar Forbindelse med 

 det stærke Nerveplexus, som den indre Gren af den stærke i Roden af de ydre Hale- 

 vedhæng indtrædende Nervestamme danner paa den nedre Side af Hørecaviteten. Som 

 hos Mysis er denne indre Plade paa den øvre Flade udadtil rigeligt forsynet med korte 

 Hørebørster, der især ved Basis ere tæt sammentrængte, men som ogsaa strække sig 

 langs den ydre Rand umiddelbart ovenfor Raudbørsterne lige til Spidsen. 



Det midterste Halevedhæng (telson) (Tab. 1 Fig. 26, Tab. 2 Fig. 8, 11, 17, 

 19, 25, Tab. .5 Fig. 9) er for nærværende Slægt af et meget characteristisk Udseende, 

 medens det kun viser ubetydelige Forskjelligheder hos de forskjellige Arter. Det er 

 pladeformigt og af en ganske usædvanlig Korthed, knu lidet mere end halvt saa langt 

 som sidste Bagkropssegment og neppe en Trediedel saa langt som de ydre Halevedhæng. 

 Af Form er det trapezoidiskt, fortil bredest med afrundede Hjørner, bagtil jevnt afsmal- 

 nende med næsten lige og fuldkommen glatte Sideraude. Den bagre Rand er mere eller 

 mindre lige afskaaret og bevæbnet med 4 stærke bagudrettede Torner, hvoraf ialminde- 

 lighed det indre Par er længst. Mellem de 2 inderste Torner udspringer desuden tæt 

 ind ved hinanden 2 fint cilierede Børster af forskjellig Længde hos de forskjellige Arter. 



De fuldvoxue Hanuer af denne Slægt (Tab 1 Fig. 3) ere ialmindelighed noget 

 større end Hunnerne (hos Mysis er Forholdet omvendt), med hvem de i sin almindelige 

 Kropsform stemme temmelig nøie overens, med den Forskjel atBagkroppen er forholdsvis 

 stærkere udviklet. Derimod adskilles de strax ved den eiendommelige Bygning af flere 

 af Kroppens Vedhæng. 



De øvre Antenners Peduukler (cfr. Tab. 1 Fig. 4, Tab. 2 Fig. 10, 18, 26, 

 Tab. 5 J*'ig. 10) ere forholdsvis af en betydelig kraftigere Bygning og deres sidste Led 

 større og mere udvidet mod Enden, ligesom ogsaa Svøberne synes at være længere end 

 hos Hunnerne. Som hos Mysis og overhovedet alle Mysider, udmærke disse Antenner sig 

 hos Hannerne ved et eiendommeligt fra Enden af Pedunkelen under Svøbernes Insertion 

 udgaaende Appendix, der imidlertid hos nærværende Slægt naar en stærkere Udvikling 

 end hos de fleste øvi-ige Mysider. Det er af stumpt konisk Form, omtrent af samme 

 Længde som Pedunkelens sidste Led og besat med en utallig Mængde eiendommelige 

 fine Traade eller Børster, der ordne sig i flere tætte Knipper udspredte i alle Retninger. 

 Isolerer man dette Vedhæng og lægger det, for at befordre dets Gjennemsigtighed, en 



