23 



henad Biuiden af det Kar, hvori man har dem, og gjøre kun af og til en Udflugt høiere 

 op i Våndet. Kommer man dem nær med en Gjenstand, vide de dog meget behændigt 

 at imdgaa samme, idet de ved en hiu-tig Bevægelse af Bagkroppen gjøre et Spring til 

 Siden. De fuldt udviklede Hanner ere, som man kunde vente alderes stærkere udviklede 

 Svømmeredskaber, langt livligere i sine Bevægelser end Hunnerne og bevæge sig ofte 

 temmelig raskt omkring i Våndet baade ved Hjælp af Svømmepalperne og Bagkropslem- 

 merne. De synes dog ligesaa lidt som Hunnerne at, fjerne sig meget langt fra det Strøg 

 af Bunden, hvor de oprindelig færdes. 



Til at fange disse fine Smaakrebse levende og uskadte er den almindeligt benyttede 

 tunge Jernski-abe lidet hensigtsmæssig. Man vil sjeldent paa denne Maade erholde andet 

 end kvæstede og mutilerede Exemplarer og neppe nogensinde blive sat istand til at 

 iagttage dem levende. Til disses saavelsom andre fint organiserede Sjødyi's Indfangning 

 har jeg med stort Held anvendt en eiendommeligt construeret meget let, med en Pose 

 af fint Gaze forsynet Bundskrabe, der helst bør være forsynet med et Par Meier under, 

 for at den kun ganske løst kan fare hen over Overfladen af Bunden og kun optage i sig 

 en ubetydelig Portion af det allerøverste Lag Mudder. Helder man alt dette, efterat 

 man forsigtigt har skyllet Posen saa at de finere Partikler af Mudderet blive udskillede, 

 i et Glas med friskt Sjøvand, vil man snart bemærke, at der paa Oveiiiaden af Mudderet 

 samler sig forskjellige mindre Sjødyi-, hvoriblandt Arter af nærværende Slægt ikke sjel- 

 dent ere repræsenterede og det ofte i et særdeles betydeligt Antal. 



Slægten Erythrops er sandsynligvis egentlig arktisk. Den typiske Art, E. Goesii 

 (Mysis erythrophthalma Goes) blev først funden ved Finmarken og Spitsbergen, og ved 

 Lofoten har jeg fundet saavel denne som de øvrige Arter, alene med Undtagelse af E. 

 pygmæa, der imidlertid vistnok ved nærmere Undersøgelse ogsaa vil blive fundet her. 

 Alle Arter gaa vistnok laugs vor hele Kyst lige til Christianiafjorden, men under Forholde, 

 der netop synes at bekræfte deres arktiske Oprindelse. De synes nemlig næsten udeluk- 

 kende at forekomme i de dybe Fjorde, hvis Fauna ialmindelighed viser en ganske særegen 

 og fra samme ved Havkysterne forskjellig Character, og optræde her i størst Mængde i 

 den inderste Del af samme, der ofte danner ganske isolerede Dybbasiner med en hel 

 Fauna af eiendommelige Dyreformer af paatagelig arktisk Oprindelse. ') 



De til nærværende Slægt henhørende 5 Arter staa hinanden særdeles nær, saa 

 nær, at jeg ved enkelte af dem endog i Begyndelsen har været i Tvivl om deres Beretti- 

 gelse som selvstændige Arter. Da jeg imidlertid under mine i en Række af Aar anstil- 

 lede zoologiske Forskninger har havt Anledning til at undersøge talrige Exemplarer af 

 alle Arter fra de forskjelligste Localiteter af vor Kyst og altid har fundet de nedenfor 

 opførte Characterer constante, kan jeg ikke andet end for Tiden anse disse Arters Op- 



'J Se herom: M. Sårs, Om arktiske Dyreformer i Christianiafjorden. Vid.-Selsk. Forhandl, f. 1865. 

 og G. O. Sårs, Undersegelser over Christianiafjordens Dybvandsfauna. Nyt Magazin f. Naturv. 1869. 



