32 



Foclderne (P"ig. Ui) ere hos nærværende Art endnii noget mere forlængede end 

 hos E. serrata. Første Par rækker fremstrakt ikke saa ubetydeligt udover de øvre An- 

 tenners Pedunkler og dets Endedel er omtrent af samme Længde som det foregaaende 

 Led. De øvrige Fodpar tiltage hiu-tigt i Længde bagtil, saa at de bågeste næsten er V3 

 længere end dette. Sidste Par, som er det længste af alle, rækker tilbagestrakt næsten 

 til Enden af det midterste Halevedhæng. Endedelen er paa disse bagre Par (Fig. IT») 

 betydeligt længere end det foregaaende Led og dennes Iste Led næsten dobbelt saa langt 

 som de 2 følgende tilsammen. Svømmepalperne, der paa de l)agre Par neppe er Va saa 

 lange som selve Foden, har samme Antal Led som hos E. Goesii. 



Det midterste Halevedhæng (Fig. 17) viser en meget lignende Form som hos 

 foregaaende Ai't. Ligesom hos denne ere Sidekanterne svagt men tydeligt concave og 

 den bagre Rand fuldkommen lige afskaaret med 3 smaa Indbngtninger mellem Insertions- 

 punkterne for Endetornerue. Disse ere meget stærke, alle lige bagudrettede eller endog 

 lidt convergerende mod Enden, og det ydre Par hos Hunnen næsten ligesaa langt som 

 det indre, der omtrent er af Vedhængets halve Længde. De 2 mediane cilierede Børster 

 ere forholdsvis kortere end hos de øvi'ige Arter og række ialfald hos Hunnen paa langt 

 nær ikke til Enden af de inderste Torner. 



De ydre Halevedhæng er forholdsvis noget kortere end hos de øvi-ige Arter og 

 den indbyrdes Forskjel i Endepladernes Længde mindre, idet den indre kun er omtrent 

 V, kortere end den ydre; dens intbe Rand er, som hos E. serrata, under Randbørsterne 

 i Størsteparten af sin Længde lint saugtakket. 



Hannerne udmærke sig ved den betydelige Størrelse af det fra Enden af de øvi-e 

 Antenners Pedunkler udgaaende Vedhæng og de paa dette fæstede Børsters store Mængde 

 og usædvanlige Længde (cfr. Fig. 18). Paa det midterste Halevedhæng er som hos fore- 

 gaaende Art det ydre Par Torner forholdsvis besydelig kortere end hos Hunnerne (Fig. 19). 



Farven er som hos foregaaende Art meget bleg og de orangefarvede Shatteringer 

 kun lidet markerede; ofte er Legemet næsten ganske farveløst, hvorved den særdeles 

 voluminøse som oftest med mørkfarvet Indhold fuldproppede Tyggemave falder stærkt 

 i Øinene. 



Nærværende Art synes idethele at være sjeldnere og niere local end de foregaa- 

 ende 2 Arter, hvis Levevis den forøvi'igt deler. Jeg har fundet den paa 3 langt fra hin- 

 anden beliggende Localiteter, nemlig: ved Lofoten, i Hardangerfjorden og i Christiania- 

 fjorden. Paa disse Steder forekommer den som det synes kun paa enkelte indskrænkede 

 Omraader. I Christianiaijorden har jeg kun truffet den ved Drøbak paa 60—80 Favnes 

 Dyb; ved Lofoten ligeledes kun paa en enkelt Localitet, ved Guldbrandsøerne paa 100— 120 

 Favnes Dyb. I Hardangerfjorden endelig synes den kun at findes i den allerinderste Del 

 ved Hesthammer eller det Punkt, hvor Sørfjorden bøier ind mod Syd. Den forekommer 

 her ikke sjelden lige i Kanten af den steilt fra Dybet opstigende Bakke paa 100—200 



