46 



Bagkropslemmerne hos Hunnen (Fig. 13, 14, 15) ere forholdsvis kortere og 

 niere pladefonnige end hos foregaaende Slægt samt forsynede med flere Børster. Idethele 

 ligne de mere samme hos den egentlige Slægt Mysis, og ligesom hos denne Slægt findes 

 der langs den undre Flade en Rad af vistnok korte, men tydelige Fjærbørster. Det Iste 

 Par (Fig. 13) er som sædvanligt det korteste; de øvrige tiltage jevnt i Størrelse bagtil 

 (Fig. 14, 15). Den fra den ydre Rand udgaaeude pladeformige med de lauge Hørebørster. 

 forsynede Udvidning har paa Iste Par sin Plads tæt ind ved Basis og er lige udadrettet; 

 paa de følgende Par er den rykket uoget længere tilbage, men dog langtfra saa langt som 

 hos foregaaende Slægt, idet den selv paa sidste Par udgaar fra den Iste Trediedel af 

 Vedhængets Længde. Endedelen, der ikke er saa skarpt afsat fra den forreste Del som 

 hos foregaaende Slægt, er langtfra saa tynd, men afsmalnes lidt efter lidt mod Enden. 



Det midterste Halevedhæng (Fig. 18) er næsten af samme Længde som det 

 foregaaende Segment, altsaa betydeligt længere end hos foregaaende Slægt. Af Form er 

 det langstrakt triangulært, fortil temmelig bredt, betydeligt bredere end den halve Længde, 

 men afsmalnes hurtig bagtil. saa at Enden bliver meget smalt uddragen. Denne er lige 

 afskaaret og beva4)net med 4 lige bagudrettede tynde Torner, hvoraf de inderste ere 

 næsten 3 Gange saa lange som de yderste. Midt imellem de 2 inderste Torner er som 

 hos foregaaende Slægt fæstede tæt ind ved hinanden 2 tint cilierede Børster, der imid- 

 lertie paa langt nær ikke række til Enden af disse Torner. ForovTigt mangler dette 

 Vedhæng al Bevæ^bning, idet Sidekanterne i sin hele Længde ere fuldkommen glatte og jevne. 



De ydre Halevedhæng (Fig. 16) ere temmelig stærkt forlængede, længere end 

 de 2 sidste Bagki-opssegmenter tilsammen, med smale tæt borstebesatte Endeplader. 

 Den ydre af disse Plader er som sædvanlig den længste, af smal lineær Fonn og noget 

 udadbøiet samt i Enden stumpt tilrundet eller afkuttet. Den indre Plade. der er mere 

 end Vs kortere end den ydre, men betydeligt la^ngere end det midterste Halevedhæng, 

 viser som sædvanligt ved Basis en stærk Opsvulmning, i hvis Indre den store sta»rkt 

 lysbrydende Otolith viser sig, og afsmalnes derpaa jevnt mod Enden, der er stumpt til- 

 spidset. Dens indre Rand har under Randbørsterne en Række af omtrent 20 temmelig 

 stærke Torner, der næsten straivke sig henad den hele Rands La^ngde. Otolithen (Fig. 

 17 a og b) er ikke saa stærkt fladtrykt som hos Sl. Erythrops, men næsten halvkugle- 

 formig. og de concentriske Linier ligesom den indre Kja'rne viser sig ligeledes noget 

 forskjelligt formede. 



De fuldvoxne Hanner (Fig. lit) ere ialmindelighed betydeligt større end Hun- 

 nerne og have Bagkroppen forholdsvis stærkere udviklet. Som sædvanligt ere de øvre 

 Antenners Pedunkler (cfr. Fig. 20) af stærkere Bygning og især sidste Led tykkere og 

 plumpere. Det fra Enden af Pedunklerne nedentil udgaaende Appendix er særdeles stærkt 

 udviklet. omtrent af sidste Leds Længde, koniskt, i Enden skraat afskaaret med det ydre 

 Hjørne ud(U"aget i en kort tilspidset Fortsats. De eiendommelige traadformige Børster 



