53 



hos Erythrops, men have Endepladerne forholdsvis noget bredere; den indre Plade er 

 betydeligt kortere end den ydre og er ikke saa stærkt opsvulmet ved Basis som hos de 

 2 foregaaende Sh"egter. Det sædvanlige Høreorgan er dog ogsaa her tilstede og temme- 

 lig stærkt udviklet. 



Ungerues Ud vi kling stemmer temmelig nøie overens med samme hos Mysis, 

 med den Forskjel imidlertid, at Øinene her allerede i de første Stadier forraade sin rudi- 

 mentære Bygning og kun betegnes ved en meget liden enkelt tilrundet Fortsats foran 

 Insertionen af de øvre Antenner (cfr. Tab. 4 Fig. 23). 



De fuldvoxne Hanner (Tab. 4 Fig. 24) ere iahnindelighed betydeligt større 

 end Hunnerne og have Bagkroppen noget stærkere udviklet. 



De øvi-e Antenners Pedunkler (cfr. Tab. 4 Fig. 25, Tab. 5 Fig. 20) ere som sæd- 

 vanligt af stærkere Bygning og i Enden forsynet med det sædvanlige børstebesatte Appen- 

 dix, der er stærkt udviklet og i Form og Bygning (Tab. 4 Fig. 26) meget overensstem- 

 mende med samme hos Erythrops. 



Svømniepalperne og især deres Grimdled er som hos Hannerne af de 2 foregaaende 

 Slægter betydeligt stærkere udviklede end hos Hunnerne. 



De ydre Kjønsvedhæng (Fig. 30) ere af en eiendommelig smalt cylindrisk Form, 

 tenmelig lange og jevnt ki-ummede fortil samt kun forsynede med en enkelt Endeborste. 



Bagkropslemmerne ere samtlige udviklede til kraftige tvegrenede Svømmeredska- 

 ber (Fig. 27—28). Som hos Erythrops adskiller det Iste Par (Fig. 27) sig ved den rudi- 

 mentære Beskaffenhed af den indre Gren, der neppe er mere end Vj saa lang som den 

 ydre, pladeformig og uleddet. I sin Form afviger den imidlertid fra samme hos Erythrops 

 derved, atEndedelen ikke er udvidet, men jevnt afsmaluende og endende i en Spids, samt 

 i den indre noget bueformigt bøiede Rand forsynet med en Rad af omtrent 12 stærke 

 Fjærbørster. 4de Par (Tab. 5 Fig. 21) viser endnu som hos Erythrops den Forskjel fra 

 de øvrige, at de til den indre Grens yderste Led udåd fæstede Børster ere betydeligt 

 grovere, noget bøiede og meget stærkere cilierede (Fig. 22). 



Begge Arter af denne Slægt ere prydede med et eiendommeligt smukt rosenrødt 

 eller violet Pigment, der viser den samme diffuse Beskaffenhed som hos Erythrops, 

 uden paa noget Sted at danne forgrenede Pigmentstjerner som hos Mysis. 



De 2 herhen hørende Arter staa hinanden som ovenfor anført meget nær, men 

 ere dog let kj endelige ved den forskjellige Fonn og Bevæbning af Øiepladen og det 

 midterste Halevedhæng samt ved Føddernes forholdsvise Længde. 



