59 



samme hos P. roseum, men er forholdsvis endnii skjævere afskaaret, idet den foran 

 Endetornen fremskydende tungeformige Fortsats her endog indtager næsten Hah^parten 

 af hele Bladets Længde. De fra denne og den indre Rand udgaaende Børster ere ogsaa 

 mindre talrige, neppe 40 i Tallet. 



Fødderne (Fig. 17) vise den samme spinkle og traadformige Bygning som hos 

 P. roseum, men ere forholdsvis betydeligt kortere eller mindre tiltagende i Længde bagtil. 

 Sidste Par, der hos P. roseum tilbagestrakt rækker langt udover sidste Bagki-opssegments 

 Ende, naar her kun lidet udover næstsidste Segment. Endedelen er selv paa de bågeste 

 Fødder neppe længere end det foregaaende Led; forresten er Forholdet af de enkelte 

 Led meget nøie overensstemmende med samme hos den anden Ai't. 



Det midterste Halevedhæng (Fig. 19) frembyder et af de for næiTærende Ait 

 lettest opfattelige Kjendemærker. Det er forholdsvis stærkere udviklet, længere og sma- 

 lere end hos P. roseum, fuldkommen ligesaa langt som sidste Bagkropssegment, samt af 

 en temmelig af\igende Form, langstrakt tungeformigt med tydeligt concave Siderande og 

 bredt afrundet næsten afstumpet Ende. Langs Siderandene tindes paa hver Side 6 — 8 

 meget smaa tæt tiltrykte Torner, hvorimod der fi'a Enden (Fig. 19'). der her danner en 

 tydelig Vinkel med hver af Siderandene, udgaa ialt ikke mindre end 10—12 stærke Tor- 

 ner foniden de 2 mediane Børster. De 2 ydersts Par af disse Torner ere kortest, de 

 øvrige omtrent af ens Længde og over .3 Gange saa lange som Sidetornerne. 



De ydre Halevedhæng (Fig. 18) ere noget kortere end hos foregaaende Ai-t og 

 den ydré Plade forholdsvis noget smalere og overalt omtrent af samme Brede. 



Hannerne ere betydeligt større end Hunnerne og af mere langstrakt Kropsform. 

 Øiepladen (cfr. Fig. 20) er forholdsvis større og af temmelig afvigende Form, idet den 

 fortil langtfi-a er saa stærkt uddragen som hos Hunnerne. men næsten lige afskaaret, 

 med Antydning til Ipterale Hjørner. Den ligner saaledes ved første Øiekast mere samme 

 hos Hunnerne af foregaaende Art, men skiller sig dog strax derved, at Sidekanterne som 

 hos Hunnerne i sin hele Længde ere fint landede. De ø\re Antenners Pedunkler (ibid.) 

 ere meget tykkere og stærkere end hos Hunnerne og det sidste Led stærkt opblæst. 

 næsten kugleformigt. Deres Endevedhæng er særdeles stort, omtrent af hele Pedunkelens 

 Længde med tydeligt indkrummet Endedel og særdeles tætte og lange Børster. Det 

 midterste Halevedhæng viser fuldkommen den hos Hunnen beski-e^iie characteristiske 

 Form og Bevæbning, og Hannerne af nærværende Art er alene herved let kjendelige fra 

 de meget lignende Hanner af P. roseum. 



Farven er meget lig samme hos foregaaende Art, og Pigmentet, der imidlertid 

 her falder mere i det rødlige, er fordelt omtrent paa samme Maade. Dog udmærker 

 nærværende Art sig derved, at det dorsale Tverbaand ved den bagre Rand af Iste, 3die 

 og 4de Bagkropssegment er meget stærkere markeret og af en særdeles intensiv rosen- 

 rød Farve. 



8* 



