230 



^ 



lil 3 eller som 3 til 4; iiien der gives ogsaa Arier, hvor Forskjellen i Længdeforhoidct 

 er meget ubetydelig [hos S. coniuHis til Ex. omtrent som H lil 12), medens den hos 

 andre voxer til næsten det Dobbelte (hos S. serrulatus er den som 13 til 25); ja een Art 

 frembyder endog dot aldeles uregelmæssige Forhold, at det mellemste Halevedhængs Længde 

 indeholdes tre Gange i de yderstes (S. brachyorrhos). Tarmen trænger mere end almin- 

 deligt langt ind i det mellemste Halevedhæng, og frembringer, hvor Gadboret paa Under- 

 fladen aabner sig (gjerne omtrent i Enden af den forste Trediedecl af Vedhængets Længde), 

 en stærk Svulst, samt tilsvarende, mere eller mindre fremtrædende, Udvidelser af Sideran- 

 dene. 'j Bag disse Udvidelser ere Randene i Regelen tæt besalte med lange Fjerborster. 

 Den bageste tilspidsede Ende af Vedhænget er sædvanligt væbnet med meget smaa Hjorne- 

 torne, egentlig kun fremtrædende Vinkler [Tab. I, Hg. 1, u'), der kun ganske undtagelscsviis 

 antage en betydeligere Udvikling. De yderste Halevedhængs Roddeel er altid meget kort; 

 den indre Aarc kortere end den ydre, mere eller mindre langstrakt, smal, tilspidset, langs 

 begge Rande altid tæt væbnet med lange Fjerb5rster (Tab. I, fig. 1, v-x). Hvad den 

 storre og bredere ydre Aare angaaer, da bliver ved denne især at mærke, om en Torn 

 er tilstæde paa den ydre Rand, eller om denne savnes; hvilket sidste dog kun er Tilfældet 

 hos tre af de undersogle Arter(S. Edwanhii, Tab. IV, fig. 9, k— æ, S. oculalus. Tab. IH, 

 fig. 5, f; S. bracchyorrhos, Tab. V, fig. 13, b); dernæst om denne Torn er anbragt nærmest 

 Vedhængets Rod [5. corniratø« Tab. IH, fig.4, a, S. armatus Tab. III, fig. 6, e og S. pcdatus') 

 eller næ^rmest dets Ende, hvilket er Tilfældet hos alle de (ivrige Arter, og altsaa bliver at 

 betragte som det regelmæssige Forhold. I Forbindelse med Tornens Tilstedevæ>relse og 

 Stilling slaaer Pladens Form og tillige dens Bevæbning med Fjerborster, idet disse hos de 

 Arier, som besidde en Torn, aldrig fremtræde for bag denne. Da alle disse Forhold 

 gjennem Slægten afvexle hyppigt, indenfor samme Arts Udstrækning derimod synes aldeles 

 conslante, finder jeg dem meget brugbare ved Arternes Adskillelse. 

 Gjicllcnic. Gjællernes Forhold hos nærværende Slægt tiltrækker sig i flere Henseender Op- 



mærksomhed. Ovenfor er allerede fremhævet, at Rygskjoldet er for lidet udviklet mod 

 Siderne eller for smalt lil al bedække Gjællerne, hvorfor disse fremtræde frit ovenfor 

 Foddernes Rod, og en Gjællehule kan altsaa ikke siges at være tilstede.-) Een Gjælle- 



') Ilos S. Frisii lil F.\. cie disse Udvidelser meget tydelige (Tab. I, fig. 1, u — x), medens de dciimod 

 hos S. Riiikii (l'iil). II, fig. 3, g) hlive lidet mærkelige. 



'-) Ulihie- Edwards begrændser Slomapoderne som Kiæbsdyr „depouivus de bi'anchies thoraciques logces 

 dans des cavitcs inteiieures {_\\isl. d. Ciiist. II, 441)". Ikke at tale om, at det allerede seer misligt 

 ud med en Orden, som kun sammenholdes ved c« nenaliv Charaktccr, kommer eiuliiu hertil, atGjællc- 

 hulernc hos ikke l'aa til'odedc Kra'bsdyr blive mere eller mindre ufuldkomne, hvorved Tdna'rmelse til 

 (let hos ^^læglen TliijsanopoUit .stedfindende Foihold bcvirUes. Saaledcs ere hos Slægterne Alpheiis, 

 Hippolyle, Sictiopsus o. s. v. Gjællerne for en Deel ubedækkede, og beskylles alt.saa iiiniddelbnrt af det 

 omgivende Hav. 



