358 TKKITZ PÉTER : 



csak a dunántúli rész tartozik. A dunántúli rész ugyan a felső réteg 

 lerakodásánál steppe volt, de ezt a jellegét térszíne megváltoztatásával 

 elvesztette. A dunántúli rész tehát reliktumos terület, egif régi fiteppe kli- 

 mának maradvántin. 



A Kis és Nagy Alföld lösz takarójába a folyó vizek széles völgyeket 

 ástak ; a löszanyagot elhordták s azt saját öntésföldjükkel pótolták. 

 A folyók völgyeinek szintje szükségképen mélyebben fekszik, mint a 

 lősz és homok felszíne. A völgyek nagyobb része tavaszonként víz alá 

 került, azoknak talaja rendesen annyira átnedvesedett, hogy még az aszá- 

 lyos nyár alatt is tartalmazott némi nedvességet. A régi holt ágakban 

 és árkokban pedig a tavaszi víz az év nagyobb részén át megmaradt. 

 A magasabb fekvésű nedvesebb helyeken a különböző fák lehullott vagy 

 az árvízből lerakott magvai kikelve kitudtak fejlődni, a tavaszi ár pedig a 

 földet évenként ellátta a fák fejlődéséhez szükséges nedvességgel úgy, 

 hogy lassanként a folyó egész völgye erdővel, ligetekkel nőtt be. Kút- 

 ásásoknál a Tisza völgyében az alluviális lősz és futóhomok alatt, a fel- 

 színtől négy-öt méternyi mélységben gyakran találnak régi fatörzseket, 

 szintúgy a Hortobágyon a Hortobágy folyása mentén. 



Ha a folyó vizét a völgytől elzárjuk, a völgy földje annyira kiszá- 

 rad, hogy a fejlődő fa kevesebb nedvességet talál, mint a mennyi életmű- 

 ködéséhez szükséges. A fiatal fahaj fásokat az egyéves növények, melyeknek 

 élete a talaj kiszáradásával, június-júliusban véget ér, hamar elnyomják, 

 8 így az erdő felújulását az egyéves steppe növények meggátolják. De a 

 már meglevő erdők is megakadnak fejlődésükben az árvíz elzárása követ- 

 keztében. A satnyulás annál szembetűnőbb, minél agyagosabb, kötöttebb a 

 talaj. Az erdők mesterséges felújítása is igen nagy nehézséggel jár ilyen 

 helyeken, a miről Módos környékén, a Duna völgyében Hajós mellett s 

 még más helyeken volt alkalmam meggyőződni. 



A völgyek felett fekvő homokhátakat, (a térképen a ferdén vonalo- 

 zott és pontozott területek) mindenütt szálerdő fedte. A homok a legna- 

 gyobb aszályban sem szárad ki ; a fejlődő fa benne egész éven át ele- 

 gendő nedvességet talál s ezért a homokon az erdősítés általában sikere- 

 sen űzhető. 



A Nagy Alföldön és a Kis Alföldön erdő csak a lioiuokon és a folyók 

 völgyében tenyészett, a medenczék többi része gyepes, puszta « steppe » 

 volt a legutolsó időkig, míg a szaporodó emberiség ekével, kapával és az 

 importált akáczfával steppe jellegéből ki nem vetkőztette. 



A folyók völgyeinek talaja bár agyagos, mert az erdő és a mocsári 

 növényzet bomlásánál fejlődő savak sok szemcsét feltártak bennök, de 

 nem vasasak, nem vörös színűek, mint azt a hegy lejtőin élt erdők talajai- 

 nál tapasztaltuk, hanem vagy feketék, ha még a humus nem égett el 

 bennök, vagy szűrkék, esetleg egész fehérek. Ennek a világos színnek a 



