28 



jednostavno i jasno razlučiti, ali se ipak dadu u današnjim 

 smjerovima i pojedinim reprezentantima u nekoliko razlikovati. 

 Prvi, naime smjer materijalnog sintetiziranja samih specijalnih 

 rezultata prirodnih nauka teži u glavnom za nekim zaokruženim 

 nazorom o svijetu, („Weltanschauung") često i bez velikih skru- 

 pula glede metodskih pretpostavki i puteva do takova golema 

 sazdanja (Primjer: E. Haeckel). U kratko rečeno: metafizičko- 

 kozmološki smjer, te prema tome i bliži spekulativnom tipu 

 filozofije prirode. Drugi smjer metodičke refleksije izbio je u 

 novije doba još jače na površinu, stvorivši upravo posebnu 

 novu teoriju o spoznaji iz žive podloge samog rada i prakse 

 specijalno-naučne. „Naturerkenntnistheorie" je konačni izraz 

 toga retleksivnog, spoznajno-teoretskog smjera. (Primjeri glavni: 

 Mach E., Poincare H., Ostwald i dr.). Kombiniranjem obaju 

 momenata u neku cjelinu dali su glavni predstavnici moderne 

 filozofije prirode svoja velika sintetična djela o ukupnoj „filo- 

 zofiji prirode". Prošle dvije godine upravo su u jeku svjetskoga 

 rata donijele dva takova sintetična djela znatnije vrijednosti i to 

 jedno posve novo, dočim je drugo temeljita obnova i preradba 

 starijeg jednog vrlo poznatog djela. Mislim pod onim prvim 

 djelo od Bechera: „Naturphilosophie" a pod drugim Ostwal- 

 dovu „Moderne Naturphilosophie"; obadva djela iz god. 1914. 



Prva, posve nova edicija Becher E., Naturphiloso- 

 phie. (U kolekciji „Kultur der Gegenwart. III. Teil. VII. Abt. 

 I. Bd. Leipzig u. Berlin 1914. B. G. Teubner) znatna je ne samo 

 svojom novošću, već i velikom stvarnom vrijednošću. Već iduće 

 god. 1915. upotpunio je Becher to svoje djelo još jednim novim: 

 Weltgebäude, Weltgesetze, Weltent wie klung, Berlin 

 1915. Nas će prvo djelo ovdje više zanimati. Kako vidimo, 

 izašlo je kao dio zbirke „Kultur d. Gegenwart" (o značenju i 

 sadržini te kolekcije pisao sam u „Nastav. Vjesniku" o. g.) i 

 prema tome je ostalo opsegom svojim stegnuto. Prije svega 

 luči Becher vrlo zgodno čitavu filozofiju prirode u osnovni dio 

 „Naturerkenntnistheorie" i u stvarno-sintetski dio, koji ima za 

 zadaću „Weltanschauung". U spoznajno-teoretskom dijelu izvodi 

 Becher, da jedino „Regelmässigkeitsvoraussetzung" omogućuje 

 proučavanje prirode i to na čisto empirijskom osnovu. Bez tih 

 osnovnih pretpostavki, — koje su već samim faktom života 

 dane, — ne bi bila moguća prirodna znanost, koja ima da ispi- 



