što može doseći. Svaki teži, da njegovoj volji bude zadovo- 

 ljeno i to bi mu bila sreća. Ali na putu k sreći stoje nesreće. 

 Razborom izbjegava razumno biće zlu, da svoj život što više 

 izrabi, a za to treba spoznaje. Život zahtijeva da napredujemo, 

 a to možemo samo tako, da se i pogibelji izvrgavamo, da i u 

 neizvjestnost bacamo niti, koje slijedimo, a ne samo, da su u 

 prošlosti zakovane i zadržavaju nas, da se ne izgubimo. U na- 

 predak moramo vjerovati na putu k istini, uz najveću opreznost 

 da idemo pravo. Mi imademo sredstva, da svakom prilikom 

 nadziremo svoje stanovište, ali potpune izvjestnosti ne možemo 

 postići, jer smo mi sami i sve je oko nas ovisno i uvjetovano 

 do skrajnosti unutar koje nema potpunosti. 



A na koncu i sam je čovjek samo neznatan dio ove Zemlje. 

 U njemu je, prema stanju njegovog razvoja, mnogo duboke 

 životne igre, ali još uvjek malo savršenosti. Svaki je od nas jedan 

 mali i ovisan, manje ili više svijestan svijet sreće i nesreće. A 

 kolika je prema nama naša Zemlja, koliko naše Sunce? Sami 

 oni ne znadu, kako su nam sva sreća i nesreća i da je ta sreća 

 ili još i više, nesreća graditelj spoznaje. Neznatno je opet ovo 

 Sunce i naša Zemlja prema neizmjernom svijetu, prema neogra- 

 ničenom usavršivanju ; neiscrpljivo je dakle vrelo svjetske spo- 

 znaje, neiscrpljiva zaliha prave sreće. 



