228 



gomilavale i to je eto baš ono pravo, što tim bilješkama u očima 

 samih čistih teoretičara mora da poda osobitu vrijednost. Wies- 

 ner nije u prvi kraj ni misiio na to, da tima bilješkama ikada 

 poda lik jednoga sustavnoga djela, pa ipak je konačno otuda 

 proizišlo djelo s nekim pobudama i opaskama, preko kojih 

 ne će moći u buduće tako lako da pređe ni specijalno- 

 naučna praksa ni opće-filozofska teorija. Te opaske- i pobude 

 svoje nije doduše Wiesner dostatno u neku cjelinu povezao — 

 o tome svjedoči već spoljašnji donekle raztrgani habitus djela 

 — ali im je znao na nekim mjestima podati takav naglasak, to- 

 liku uvjerljivost i snagu, te nam se mnogo stvari iz dosadanjih 

 „loca communia" descendentalne teorije i nehotice ukazuju u 

 novome svijetlu. 



U prvome redu mislim pri tome na Wiesnerovu oštru 

 pojmovnu distinkciju između^ postanka (Entstehen) i raz- 

 voja (Entwicklung, engl, evolution), čime on zapravo uvodi u 

 svoje djelo. Već pomenuti manji spis „Bemerkungen über Ent- 

 stehung und Entwicklung" radi o toj pojmovnoj razlici, na koju 

 su, po mnijenju autorovu, napose H. Spencer a i Ch. Darwin 

 u svome glavnom djelu, posve bili zaboravili, ü svome djelu 

 „O postanku vrsta" ne govori zapravo Darwin ništa o sa- 

 mom postanku, v^eć jedino mijenjanju, transformiranju, raz- 

 voju vrsta. Isto se ni Spencer u čitavu svome sistemu nigdje 

 ne osvrće na postanak, već govori uvijek i jedino o mijenjanju 

 i razvijanju. Wiesner je šta više zato, da se ni riječ „Schöp- 

 fung", koja je dosad bila izagnata iz arene znanosti, ne za- 

 pušta, već da se upotrebljava za ono, što bismo inače još 

 mogli nazvati „Erstes Entstehen-*) {=~ Schöpfung) i „gewöhn- 

 liches Entstehen". Stvaranje kemičkih spojeva, kristalizacija mi- 

 nerala (tu se opozivlje i na bečkoga mineraloga Becke-a) služe 

 Wiesneru primjerom za „gewöhnliches Entstehen", — iza ko- 

 jega ne mora nipošto da nastupi kakav „daljnji razvoj" ili po- 

 stepena „evolucija". Tako dolazi on do određenja: „Dieses 

 »gewöhnliche Entstehen« ist sowohl durch die gewöhnliche 

 Plötzlichkeit seines Eintritts, wie durch das stets darauf fol- 

 gende Beharren charakterisiert" (str. 29). Iz tih sviju opažanja, 

 kao i iz nekih logičkih opreznosti — koje Wiesner svagdje 



*) U drugom, manjem spisu upotrebljava autor i kraci izraz „Neu- 

 entstehung" (str. 15.) 



