230 



organičkoj evoluciji, pristupa Wiesner i tu odvažno nekim znat- 

 nim korektivima. Već prije ovoga djela izdao je Wiesner neke 

 einfache Gleichsetzung beider Begriffe unzullässig ist". Imade 

 svoje opaske Spencerovoj filozofiji u spisu „Bemerkungen zu 

 Herbert Spencers Evolutionsphilosophie", Leipzig, 1915, a u 

 ovome djelu posvećuje Spenceru čitavo posebno poglavlje: 

 Herbert Spencers Entwicklungslehre nebst kritischen Bemer- 

 kungen hierzu (str. 90.). Spenceru obraća autor uopće kardi- 

 nalnu pažnju u čitavom djelu, iz čega najbolje vidimo da je 

 Wiesneru stalo upravo do najšire, filozofske koncepcije raz- 

 vojne misli, a ne samo do organske evolucije u užem smislu 

 riječi. Glavni prigovor Wiesnerov protiv Spencerovog evolucio- 

 nizma jest taj, što je on kao predstavnik i najdosljedniji pro- 

 vađač evolucione misli tome principu odredio preširoke granice, 

 suviše ga jednostrano generalizovao. Svako mijenjanje i posta- 

 janje uopće za Spencera je razvijanje, evolucioniranje. 1 jedno- 

 stavna integracija materije Spenceru je evolucija. Međutim su 

 takove proste integracije izazvane spoljašnjim silama bez svog 

 posebnog nutarnjeg autonomnog kontinuiteta i zato ih Wiesner 

 najvoli nazivati ..Pseudoevolution", „Scheinentwicklung". Pješ- 

 čani nasipi na obalama služe nam primjerom za to. Tu -pri- 

 vidnu evoluciju nazvao je H. Driesch „kumulacijorn*- premda 

 je on opet granice toga pojma suviše proširio. (Cijela filoge- 

 neza njemu je zapravo tek kumulacija). Spencer je u svomu ge- 

 neralnom proširenju razvojnog principa pošao tako daleko, da 

 je i samu protivnost, negaciju evolucije, t. j. disoluciju subsu- 

 mirao pod taj pojam, premda disolucija znači u prirodi sasma 

 odjelit i poseban princip. Tu je samo Wiesner previdio, da se 

 je upravo ovo subsumiranje disolucije pod evoluciju ili bolje 

 rečeno ovo shvaćanje obaju procesa kao dviju inverznih strana 

 jednoga te istoga procesa pokazalo već dosad u raznim gra- 

 nama, a napose u egzaktnoj psihologiji neobično plodnim i 

 prema dosadanjim rezultatima posve opravdanim. Spominjem 

 samo Th. Ribota i njegovu- patološku-disolucionu metodu*), za 

 kojim se je povela cijela škola u Francuskoj, Engleskoj i Nje- 

 mačkoj. I Spencer je već shvatio disoluciju posve u smislu Ri- 

 botovu kao i inverznost evolucije, no ta se preširoka koncep- 

 cija Wiesneru ne sviđa. 



Drugi bi bitan prigovor bio, što Spencer ukupnu evolu- 

 ciju shvaća skroz mehanistički, fizikalno. Za područje organ- 



