231 



ske i anorganske prirode bilo bi to upravo u smislu današ- 

 njih radnih metoda prirodnih znanosti bar donekle opravdano, 

 no Spencer proteže isti način i na daljnje polje ..supraorganič- 

 koga" svijeta, kako ga on nazivlje, a to je svijet socijalni, etički. 

 Zar da se i tu izađe sa samim mehanističkim principom? Tu 

 se upravo ukazuje Wiesneru Spencerov razvojni pjincip — 

 onako, kako ga je on postavio — suviše nategnutim. U toj tački 

 zamjera Wiesner Spenceru i to, što se nije obazirao i na ostale 

 svoje suvremenike, kao i predšasnike, koji su radili o pojmu 

 razvitka: „Es schien mir notwendig, die mangelhafte Rücksicht- 

 nahme Spencers auf seine Vorgänger zu betonen". Tu doživlju- 

 jemo i curiosum, da specijalni znanstvenjak Wiesner zamjera 

 filozofu Spenceru — empiričnost: ,— hat seine Nichtberück- 

 sichtigung der philosophischen Literatur seine Originalität mehr 

 begünstigt als beeinträchtigt, wohl aber seine Neigung zu einem 

 allzu empirischen Verfahre i gefördert" (str. lOH., podvu- 

 čeno u citatu). 



Napose misli Wiesner još u jednoj tački,, da je dospio u 

 sukob sa Spencerovim općim formuliranjem razvoja, ondje naime, 

 gdje Spencer na koncu postavlja neku ravnotežu između oba- 

 dvije strane razvoja, između integriranja i raspadanja, između 

 evolucije i dizolucije. Iz svoga naučnog iskustva iznosi Wiesner 

 pr. mjere, gdje toga Jzravnanja" nije mogao otkriti, tako na pr. 

 u razvoju i propadanju jedne biljke. „Wo tritt im Leben dieser 

 Pflanze das von Spencer behauptete Aepuilibrium der Entwick- 

 lung ein, welches zur Dissolution führen sol? Ich finde es im 

 ganzen Gange der organischen Entwiclung nicht"; 

 i onda dalje: .In der echten Entwicklung vermag ich überhaupt 

 nirgends das von Spencer behauptete Aequilibrium, welches den 

 Wendepunkt zwischen Evolution und Dissolution bilden soll, 

 ausfindig zu machen" (str. 110). Takovo ravnovjesje moguće 

 da nastupa jedino u slučajevima pseudoevolucije. 



Na ovome se mjestu očito razabiru posljedice same me- 

 tode Wiesnerove, kojom on uopće pristupa Spenceru — jer 

 uzimlje u obzir samo neke isječke njegova .sintetičnog sistema% 

 koji se mogu bliže okušati i omjeriti na konkretnim i egzakt- 



*) Odnos taj između „disolucije" i „evolucije" raščinio sam posebno 

 već ranije na drugom mjestu, govoreći o Ribotu: „Psihologija Teod. Ri- 

 bota" u Napretku LVIl. god., br. 1-4. 



