232 



nim opažanjima, - dok u isti mah pušta s vida sve ostale sire 

 momente Spencerova sustava, koji u svome okviru i svome do- 

 hvatu podaju i tome , ravnovjesju" Spencerovu ipak neko druk- 

 čije značenje, nego h je ono, kako ga je Wiesner shvatio. Što 

 zapravo u Spencera znači evoluciona ravnoteža, ne može se 

 ovdje opširnije iznositi, pogotovo, «^dje sam je već jednom u 

 sklopu čitava Spencerova sustava na drugome mjestu*) pri- 

 kazao, no toliko mi se čini iz ovoga prigovora Wiesnerova 

 jasnim i sigurnim, da je on ovu tačku Spencerova sustava su- 

 više izolirano, otrgnuto, rekao bih „ad litteram" shvatio. 



Kud i kamo teži i ozbiljniji je Wiesnerov prigovor u dru- 

 gom jednom omjeru, a to je onaj, što se odnosi na stalnost i mi- 

 rovanje u prirodi, na koje Spencer u svome vječnom „mije- 

 njanju" i „rr.zvijanju" ne uzimlje gotovo nikakova obzira, iza 

 t. ZV. .,običnog postajanja" Wiesnerova nastupljuje ipak perioda 

 mirovanja, a o takovim slučajevima Spencer uopće i ne govori. 

 ^Das Werden oder, wie sich Spencer ausdrückt, die Entwick- 

 lung wird von ihm im Weltgeschehen so sehr in den Vorder- 

 grund gestellt, dass des Beharren dagegen verschwin- 

 det (str. 111., podvučeno u citatu.) Mirovanje postaje u Spen- 

 cera tek nekim izčezlim diferencijalom mijenjanja i postajanja. 



I tu bi se ipak moglo primijetiti, da Spencer u naglaši- 

 vanju svoga neprestanog mijenjaja i razvijanja smatra stadije 

 mirovanja prema dimenzijama i raširenosti tih procesa tek re- 

 lativno malenim, lokalnim i provizornim. Oni pod vidom veli- 

 koga zbivanja izčezavaju. 



Uza sve te prigovore smatra Wiesner ipak Spencera naj- 

 učenijim predstavnikom evolucionizma i ne štedi nipošto rije- 

 čima priznanja za njegove zasluge u spoznaji prošlih decenija. 



Teleološki momenat bio je glavna poluga čitavoga oponi- 

 ranja Wiesnerova; to se vidi najbolje iz pozitivnoga njegova 

 formuliranja obilježja pravoga razvoja, kako ga on shvaća: 



Pravi se razvoj može da zbiva jedino na nekoj izvjesnoj 

 jedinki, jer upravo to i čini osobitost pravoga razvoja, koji 

 mora da nosi neki individualni karakter. Pravi razvoj polazi 

 uvijek od takovih sila i poticaja, koji imadu svoje vrelo u 

 onome, što se razvija, dakle od nutarnjih, a ne spoljašnjih, po- 



*) U posebnoj studiji o Spencerii; Spencerova evolucionistička fi- 

 lozofija, „Napredak". 1914., br. 7.— 10. 



