233 



tencija. I oiula konačno i glavno: pravi razvoj ima uvijek 

 neki izvjesni cilj pred sobom. Ovo posljednje kanda je 

 Wiesneru glavno, on je dakle za opreku većini modernih pri- 

 rodoznanaca izrazili teleol ogista, t. j. protivnik dosljednog 

 metodičkog i metafizičkog mehanizma. Povrh onih gornjih obi- 

 lježja .pravoga" razvoja pridolazi i obilježje pravilnosti i zako- 

 nitosti te tako dolazi Wiesner do svoje konačne najšire i naj- 

 kardinalnije formule za proces razvoja: „Wahre Entvi'icklung ist 

 ein auf inneren Potenzen des sich Entuickeinden beruhendes, 

 gesetzmässig fortschreitendes, einem bestimmten Ziele zustre- 

 bendes Werden eines im ganzen Verlaufe der Veränderungen 

 individuell begrenzten Wesens", (str. 136.) 



Već nam sama ta formula kazuje, da težište pravoga raz- 

 voja pada po Wiesnerovu nazoru na ontogenezu; on joj doista 

 i posvećuje u ovome djelu posebnu pažnju. Filogeneza postaje 

 za njega nesigurnim područjem, gdje se oni nužni atributi pra- 

 voga razvoja lako mogu da izgube. Wiesnerova istraživanja o 

 mikrostrukturi*) organske tvari, te njegova teorija „plasoma" kao 

 najsitnijih, posljednjih nosilaca .života išla su takodjer donekle 

 u ovome smjeru. Samo stvaranjem i sudjelovanjem tih plasoma 

 omogućen je prirodni organički rast, a to je zapravo isto, što 

 i razvoji Iz tih plasoma stvaraju se zatim više jedinice dalj- 

 njega razvoja, — onako od prilike, kao što se iz Weissmannovih 

 ..biophora" dalje grade „determinante"' i ,,ide". 



Kako Wiesner svome pojmu razvitka hoće da poda što 

 šire granice, prirodno je, da se posebno pita i za razvoj u an- 

 organskom svijetu. Kako je tu sa razvojem i da li ga nopče 

 tu imade u onome smislu, kako je naprijed definiran pravi razvoj? 

 Wiesner uzimlje primjer stvaranja kristala u prirodi te se po- 

 zivlje pri tome na bečkoga mineraloga Becke-a. Stvaranje kri- 

 stalnih „zametaka" i onda zatim nagli rast kristala pridolaskom 

 novih čestica govore ipak za pravi razvoj, a ne tek za kumu- 

 laciju : lm Kristallisationspiozess haben wier den Fall vor uns, 

 wo dem „gewöhnlichen Enstehen" unmittelbar wahre Entwi- 

 cklung folgt" (str. 179.) No zato se ipak Wiesner protivi Schwan- 

 novu i Schleidenovu analogiziranju stanice sa kristalom. 



*) Napose u djelu: Die Elementarstiuktur und das Wachstum der le- 

 benden Substanz, Wien, A. Höldei 1892. Vidi o tom još niže u biblio- 

 grafskom dodatku. 



