244 



slagama. Njihova flora pokazuje staro lice, te ju Engelhardt i Katzer 

 pribrajaju oligocenu. Medjutim za tu floru je dokazano, da i ona iz si- 

 gurnih pliocenskih naslaga imade još oligocenski karakter. Iz toga se može 

 zaključiti na kontinuitet u razvoju tercijarnog bilja Bosne. Očito je dakle, 

 da te okamine i ako su zanimljive, nemaju gotovo nikakovu stratigrafijsku 

 vrijednost. Tu treba biti na dvostrukom oprezu. 



F. Katzer zabacuje naziv „slatkovodni neogen" bečkih geologa, 

 jer drži, da je poglavito u flori naišao na uporište za tačnije odredjenje 

 tih naslaga. On ih naziva „oligo-miocenske slatkovodne tvorevine". I tek- 

 tonski momenti, koje Katzer iz postanka tih tvorevina izvodi od većeg 

 su zamašaja, pa zato je to pitanje aktuelno, jer osvijetljuje cijelokupni 

 postanak bosanskog gorja. Katzer ne dijeli mnijenje Bittnera i Moj- 

 sisovicsa, da te naslage ispunjavaju već prije nastale, proširene doline, 

 koje teku u dinarskom pravcu, a ne sudjeluju kod izgradnje gorja. Katzer 

 smatra današnje slatkovodne naslage ostacima brojnih većih kotlina, koje 

 su donjo-miocenskim boranjem raskinute, a dijelom i upale. Za vrijeme 

 gornjeg miocena i pliocena bile su te naslage izvrgnute eroziji. Ne samo 

 u oligocenu nego i u najmladjem tercijaru razlikovalo se je lice bosan- 

 skog kopna znatno od današnjih prilika. Obzirom na to, da su pontijske 

 naslage kod Tuzle jako borane, a diluvij je netaknut, stavlja Katzer 

 posljednje gorsko boranje u Bosni na konac tercijara, odnosno početak 

 kvartera. Tek ovo posljednje gibanje zemaljske kore dovelo je do izra- 

 zitog diparskog pravca naslaga, koji vlada čitavom tektonikom zemlje. 

 Ono je stvorilo glavne gorske lance i relativne razlike u visini. Postpli- 

 ocenskim boranjem bile su te slatkovodne tvorevine više relativno po- 

 dignute nego stlačene. Postanak današnjih dolina u Bosni ne seže do u 

 oligocen, već je mladjega datuma. 



Sva ta pitanja diskutira Tur ina, opisujući ugljonosne slatkovodne 

 naslage jugozapadne Bosne kod Livna i Županjca. U prvom redu zani- 

 maju ga dakako kameni ugalj i starost tih naslaga. Detaljnim proučava- 

 njem tih tvorevina, mogao je autor u obim kotlinama konstatirati približno 

 isti slijed slojeva, koji se dadu razvrstati u tri skupine. Temeljno gorje 

 tvori kreda. Naslage pod ugljevnom vrstom slabo su ili nikako otkrivene. 

 Zato su samo naslage povrh ugljevne vrste predmetom rasprave, a dosežu 

 debljinu od 300 m. Ugljevna vrsta je vrlo promjenljiva, što je dakako u 

 ovakovim naslagama i razumljivo. Sama kakvoća ugljena je konstantna, 

 te pripada „smolinastom ugljenu", u kom se nalaze tek sporadični ulošci 

 zemljastog smedjeg uglja. Debljina čistog ugljena može se poprečno 

 označiti s najmanje l'2-l-8 m., te je dovoljna za praktične svrhe. Pro- 

 storno raširenje ugljevnih vrsta ne da se za sada točnije odrediti. 



1. Donja skupina. Prvi sloj nad ugljenom sastoji od žućkastih 

 lapora s biljnim ostatcima, mnogim Congeriama, te rijetkim primjercima 

 roda Neritina i Mclania. Zatim slijede lapori s Congcria, Pisidium, Fossa- 

 riilus i ostatcima riba, a na ovima plavkasto i žućkasto rastrošeni lapori 

 s otiscima lišća i Pisidium. 



2. Srednja skupina. Kod Županjca postaju ovi plavkasti lapor 

 u gornjem dijelu vapnenasti, te se u njima nalaze školjkari roda Valen- 



