17 



i slučajeva, gdje zakon o disjunkciji nije stojao. A napokon je i 

 TscJiermak na osnovu svojih istraživanja iznio 7 tačaka kao po- 

 punjke, komplikacije, odnosno ograničenja Mendelova nauka ; nego 

 sigurno s pravom dodaje Matouscheh, referenat o TschermaJcovoj 

 radnji u Bot. Gentralblattu : „Durch diese 7 Punkte .... wird 

 wohl das Schema seiner Allgemeinheit beraubt, nicht aber die 

 grosse Tragweite dieser classischen Lehre beeinträchtigt". 



Mi srao uvodno bili sporaenuli, da moramo svakako i hibri- 

 dacijii uzeti za jedan od uzročnih faktora kod postanja novih, 

 hereditarno fiksnih oblika, dakle za faktor, koji s ostalima također 

 ravna filogenetičkom evolucijom. Nema sumnje, da je po tome 

 hibridacija za općenu i teoretičku biologiju vrlo važan pojav. 

 No bit će još potrebno, da razložimo, kako stoji s tim filoge- 

 netičkim faktorom, dok ga motrimo u svjetlosti Mendelova pravila. 



Jedno je sasvim jasno : kad bi 3Iendelovo pravilo sasvim 

 općeno vrijedilo, onda mi sebi ne bismo mogli zamisliti, kako bi 

 hibridacija mogla biti ishodištem za postanje novih rasa ili vrsta. 

 Ta mi znademo, da se nakon združenja svoga i to posredstvom 

 hramosoma očevih i materinjih, recesivne i dominantne osobine 

 bastarda opet disjungiraju i individuji padaju natrag u tipove 

 svojih roditelja. Karakteri ovih reprezentiraju dakle stahilnu mor- 

 fologijslcu ravnotežu i u nju se vraćaju križanci, pošto su izveli 

 nekoliko oscilacija. Disjunktivna su križanja po tome sasvim 

 prema onome, što Reinke zove „oscilatorna varijacija''. Nego isti 

 veliki botanik i filosof mish (potanje je to razložio u svojoj „Ein- 

 leitung in die theoretische Biologie), da jednako, kako ima pored 

 oscilatorne varijacije još jedna druga, koja vodi do stabilnijih 

 oblika, a to je mutacija (čije je znamenovanje razložio T)e Vrics 

 u svome djelu „Die Mutationstheorie"), iako da ima i druga vrsta 

 hibridacije, koja da je faktično podobna voditi u jednu ruku 

 do postanja sasvim novih karaktera, u drugu ruku do konstantnih 

 bastarda. To bi najme bile onakve hibridacije, koje se ne dadu 

 ravno skučiti pod Mendelovo pravilo ; opažao ih je, kako znamo, 

 već sam Mendel, pa Correns, Tschermak i dr. istraživaoci. Reinke 

 drži, da su n. pr. u hortikulturi baš take hibridacije najčešće, 

 pa spominje Koelreiterova bastarda između Nicotiana rustica i N. 

 paniculata, koji je po obilježjima svojim stojao tačno u sredini 

 između svojih roditelja. Reinke bi upozorio i na bastarda Sorbiis 

 hi/brida, koji je postao od S. Aria sa čitavim i S. Aucuparia (od 



2 



