povoljni, tamo se ona obično i nalazi te nastoji, da se u što 

 većoj mjeri rasplođuje tako, da bi ponestalo prostora, kad ne bi 

 poginulo gotovo više od polovine podmlatka. Zato se i ptice raši- 

 ruju svagdje tamo, gdje mogu živjeti, te zauzimaju mjesta, koja 

 možda još nijesu od drugih zaposjednuta. Tako ih nalazimo čak 

 daleko na sjeveru i baš tamo neke vrsti u ogromnim množinama 

 žive sve dotle, dok im je moguće pribaviti si nužnu hranu. 



Drugi nam momenat tumači pojav selidbe prama sjeveru 

 u proljeće. Nije ni u većini tropskih i subtropskih krajeva, u 

 kojima naše ptice preko zime borave, množina hrane kroz cijelu 

 godinu jednaka. Ljeti se isuše gotovo sve vode, bihne više manje 

 uvenu a i životinje kao što n. pr. vodozemci, gmazovi, kukci 

 zavlače se u mulj ili u druge zakutke, da ovu perijodu suše pre- 

 spavaju. U to doba ptice ne mogu tamo živjeti, barem ne 

 one, kojima su one životinje hrana, pa zato ostavljaju onda te 

 krajeve i dolaze k nama. 



Iz svega dakle izlazi, da ptice putuju, poradi toga, što mo- 

 raju putovati, da mogu živjeti, da ne poginu od gladi. 



Naravski, da si ne smijemo stvar tako predstavljati, kao 

 da svaka ptica u jesen zna, da odlazi radi toga, što će joj po- 

 nestati hrane ili da bi pače čekala, dok ta nestašica nastupi, 

 nego u istinu leži u njoj neki osjećaj, koji ju tjera na selidbu 

 u pravo vrijeme. Da razumijemo cijeli pojav selidbe, moramo 

 tada najprije odgovoriti na pitanje: kako je taj osjećaj došao 

 u ptice, radi čega se je razvio i kako se je dalje razvijao':* 



Našli smo, da samo one ptice imaju nagon za selenje, kod 

 kojih nastupa u stanovito doba godine nestašica hrane, pa se 

 gotovo sama od sebe nadaje misao, da se taj nagon razvio 

 baš iz te nestašice, koja periodično nastupa, I tomu je zbilja tako, 

 kako ćemo odmah vidjeti. 



Sve se ptice dijele u tri velike grupe: stanarice, skitnice 

 i selice. 



Najprije se moramo obazrijeti na one ptice, koje 

 nijesu prave selice, ne smijemo otpočeti naša razmatranja sa 

 pravim selicama, dakle sa najekstremnijim oblicima, već nasuprot 

 s onima, koje se najtočnije priklučuju na obične, već poznate 

 pojave, jer bi inače zapeli odmah kod prvoga pitanja : odakle su 

 te ptice znale, da ima u ogromnoj udaljenosti od stotina kilo- 

 metara za njih dovoljno hrane, kad su prviputa osjetile koncem 



