94 



1900.) us2)ješno moći upotrijchiti i u forensične svrhe. Može biti, 

 da ne će bili suvišno, ako ovdje mimogredno konstatiram, da je 

 pojav aglutinacije i liemolize prvi motrio i izučavao prigodom 

 tiansfuzionili pokusa Landois; i-azbii-a se to barem iz njegovo 

 radnje „Die Transfusion des Blutes", Leipzig 1875. 



Za pravo je, kako sam prije spomenuo, irelevantno, s kojim 

 ćemo antisupstancama nastojati, da dođemo do cilja. Deutsch je 

 u ono doba radio s hemolizinima, a VhlenJnitit, Wassermann i 

 Schütze poslije njega s precipitinima. Kako je predavanje Beutschovo 

 bilo javno i kako su o njemu donijeli štampane referate: .,Bulletin 

 medicai" pod naslovom „Le diagnostic des taches de sang par 

 les sérums hémolytiques Bordet", onda „Revue scientifique" 

 pod naslovom „Moyen de reconnaitre l'origine des taches de 

 sang", zatim „Gosmos" i neki američki listovi [sri još u (jod. 

 W()0.\) — to mi je napadno, da nitko Dcntsrhora imena ne 

 spominje, kad je govora o biologijskoj diagnozi krvi. To mi je to 

 više napadno, što je ipak svakome bila pristupna i originalna 

 radnja Dentschova „Die forensische Sernmdiafjnose des Blutes'", 

 štampana u maju 11)01. u Bakt. Gentralblattu. U toj je radnji 

 pisac, po mojem mišljenju s pravom, i-eklamii-ao za sebe prioritet 

 inpuncto ideje forenzične upotrebe biologijskoga metoda, a učinio je 

 to već i prije u „Deutsche Med. Wochensch." Što više, već g. 

 1900. obratio se je na poznatu tvrlku u llöchstu, koja da pre- 

 uzme piipravu i raspačavanje hemolitičkoga seruma. Tvrtka nije 

 reagirala na to, očevidno poradi slabe nade u izdašan „rebali". 

 Meni se dapače čini, da ima ljudi, koji hotice zataji vaju i'adnju 

 Deutschovii, pak samo iznose imena Vhlenhutha, Wassermanna i 

 Schiitzeu. Ovo sam istini i pravičnosti za volju morao konsta- 

 tirati. A kako je za mene baš publikacija Deiitschovn od osol)itoga 

 interesa još poradi sa svim druge jedne opstojnosti, koja se tiče 

 metodtle biologijskoga i-aspoznavanja krvi, lako bi se mogla desiti 

 prilika, da ću na Deidschovu radnju morali reflektirati još u drugoj 

 zgodi i na drugom mjestu. Konstatirao bih samo, da se je 

 Deidscli odmah iz početka služio hipilarnim cijevčicama od 2mm. 

 diametra, u kojima motri specifične reakcije. 



A sad ću najprvo spomenuti pisce (i ladnje njihove), koji 

 ustaju za neosporivu uporabivost biologijskoga metoda, kako ga 

 ugla više Uhlenhdli, Wassermann i Schütze. 



