381 



1^95. našli su dalje Corseìlì i Frisco za zamorče, kunića i psa pato- 

 genog kvasovca u tekućini jednog Hydrops ascites chilosus. GilcJtrist i 

 Stoke pripisuju jednu dermatomikozu, koju su opisali kao pseudolupus 

 također kvasovcima, nego je vjerojatnije, de seje tu radilo o nekom oidiumu. 

 Organizmi njihovi ispostavili svi se ipak također kao patogeni za vrlo 

 različne životinje. 



1899. izolovao je SUhrer iz sekreta teških konjunktivitida nekog ru 

 žičastog kvasovca^, ali nije izvjesno mogao dokazati, da je baš on uzročnik 

 bio dotične očje bolesti, dočim je u istinu izazvao akutnu hipopionkera- 

 titis nakon infekcije sa S. Buse i S. tumefaciens Curtis. 



Takovu liipopionkeratitis polučio je 1899. Lundsgaard također sa 

 kvasovcima ; a Colpe i Busclike našli su patogenih hlastomiceta kod kro- 

 nične entometritide. 



Kao sigurne uzročnike (dokaz je infekcioznim pokusima doprinešen) 

 našao je Sanf elice kvasovce kod različnih patologijskih procesa životinja. 

 Tako u jednom slučaju karcinomatozno degeneriranih limfatičkih žlijezda 

 kod vola, gdje uzročnika zove Sacharomyces lithogenes. Onda u 

 jednom slučaju ovapnjenjenih čvorova svinjskih pluća (uzročnik S. g r a- 

 nulom a t o g e n 6 s.) 



Od najvećeg će pak znamenovanja biti, ako se kao ispravni uglave 

 navodi, da su i malignim tumorima (karcinomima etc.) uzročnici 

 sakaromiceti (n. pr. S neoformans i dr.), tvrdnja, koju u ovaj čas iz 

 riču istraživaoci. Stvar dakako još nije do kraja riješena i poradi toga 

 ne iznosim o tom detajla. Ipak držim, da je i ovo, što sam ovđe iznesao 

 dovoljno, da nas osvjedoči o eksistenciji patogenih kvasovaca 

 — a to je bila i svrha ovih mojih redaka. 



Dr. A. Ueinz. 



Potonieova teorija o perikaulomu. (Predavanje na mjesečnom 

 sastanku godine 19(J3.) — Praktični obziri doniješe već u davnini 

 potrebu, da se u šarenom kaosu organizama poradi lakše orien- 

 tacije provede neki raspored, neka klasifikacija. Tako nastadoše različni 

 sistemi životinjskog i biljnog svijeta. Nego domala nije više dostajala 

 klasifikacija individuja: valjalo je organe, od kojih su bića sastavljena, 

 nekako klasificirati. Najbliži princip za taku klasifikaciju i iijedno termi- 

 nologiju dadoše odnosi organa spi'am izvanjeg svijeta, t. j, taj princip 

 bijaše fiziologijshi. Pojmovi: stablo, list, korijen, cvijet, plod etc. za pravo 

 su fiziologijski ; kad ih laik izgovara, nehotice pomišlja na funl'ciju, na 

 znamenovanje tih organa u životu biljke. Prva je klasifikacija biljnih or- 

 gana po tome bila skroz fiziologijsJca i prvi period biljne organografije 

 Fotonie' s pravom zove periodom naivno-fiziologijsJcim. Poslije toga pei-ioda 

 vlada u naučnoj botanici dugo puka deskriptiva, puko opisivanje oblika, 

 opisivanje grade organa; deskriptivna se botanika gotovo gubi u orgauo- 

 grafijskim detajlima, a nastojanja, da se ti detajli priberu u cjelinu, da 

 se različni oblici dovedu u neku svezu, u ovaj mah još nema. Bilo je sva- 

 kako genijalnih posmatralaca prirode, koji su vidjeli, da organi vrlo raz 

 ličnih funkcija imaju često jasnih organografijskih sličnosti; tome mora 

 da je dublji uzrok, a izučavanje toga uzroka postade problemom jednako. 



