382 



kako je problemom bila velika mnogoličnost stanovitog organa, n. pr. 

 lista, ili toliko varijantna. a ipak po nekim tipovima udešena gra<la čitavih 

 organizama. Te probleme pouzdano ima na umu Rousseau, kad govori o 

 velikoj sličnosti, a ipak toliko divnoj raznolikosti u organizaciji bilja, a 

 imenito Goethe, dok pjeva: „Alle Gestalten sind älinlih, und keine gleichet 

 der anderen; X^nd so deutet das Chor auf ein geheimes Gesetz." Bas od 

 (roethea potječe ime morfologija za disciplinti, koja hoće, da na osnovu 

 komparativnih stvidija obličnih prilika različnih organizama teoretički uglavi 

 odnose, koji ih u pogledu njihovih obličnih osebina vežu. Teoretičkim 

 posmatranjima i izvođenjima, koja su baš jezgra nauka, razlikuje se dakle 

 morfologija u smislu Goetheovu od organografije u prvotnom značenju 

 riječi. Danas se (bez potrebe) i-azlikovanje obiju disciplina konsekventno 

 ne provađa. 



Fotonieora teorija o pei'ikaulomu izučava i nastoji riješiti pitanje 

 čisto morfologijsko, koje po naravi svojoj ne može da spada u područje 

 biljne organografije ; izvodi su, kako ćemo vidjeti, skroz teoretički, nego 

 zasnovani dakako na komparaciji faktičnih prilika. A kako nam za rije- 

 šenje mnogih drugih morfologijskih pitanja daje Jdjuč filogenija, tako na- 

 stoji i Potonie'oca teorija, da istumači postanje stabljike višeg bilja filoge- 

 netički, t. j. da ju svede na najjednostavnije prilike, što nam ih prikazuju 

 i danas još različne steljnjače (taloüti), imenito neke Italužine. 



Znanstvenoj morfologiji, koja tako operira, položio je temelj Goethe 

 1790. s radnjom svojom o metamorfozi bilja (Versuch die Metamorphose 

 der Pflanzen zu erklären), onda s nizom članaka „Zur Morphologie" 1817, 

 a dalje je tu nauku razvio imenito Aleks. Braun, iznesavši nazore svoje 

 1851. osobito u radnji „Verjüngung in der Natur". Dakako da je već 

 prije Goethe-Uraunove škole bilo botanika, koji su put krčili znanstvenoj 

 morfologiji : mogli bi spomenuti u XVI. vijeku Cesalpina, u XVII. vijeku 

 Junga i Malpighija, u XVIII. Ludviga, svakako i Linnća,*) onda Forskala, 

 imenito pak Caspar Friedrich Wolff'a, koji je osne organe, najme stabljiku 

 posmatrao kao nezdniživo oprječnu sa lišćem ; stabljika i lišće six za Wolff'a 

 sa svim razUčni, zasebični dijelovi na biljci. 



Sa svim drugo mišljenje zastupa Goethe. On sebi predstavlja biljku 

 građenu od samih jedinstvenih komada; mladica (Spross) sastavljena bi 

 bila od takvih komada, od kojih svaki nosi na vrhu list ; svaki takov komad 

 čini sa svojim listom nerazdruživu jedinicu, čini temeljni organ, čini onaj 

 traženi X., od kojega bijke modifikacijama ili metamorfozama različnim 

 produciraju najrazličitije oblike („Die Pflanze stellt die verschiedensten 

 Gestalten durch Modifikationen eines einzigen Organs dar"). Metamorfoza 

 znači dakle Goetheu (a kako ćemo vidjeti i Braunu) mnogoličnost, u kojoj 

 se ideje u smislu Platonovu ćutilima našim prikazuju. Goethe je tražio 

 jednu takovu ideju i mišljaše, da ju je našao u onome X u. 



GaudicÌMud (1841.) zove temeljni organ viših bilina „plvyton" ; ti se 

 ütoni spajaju međusobno u sveudiljnom opetovanju i sastavljaju tako 



*) JÀnné kaže primjerice već 1755. : „principium florum et foliorum 

 idem est", a Jjudivig 1742. nalazi homologiju između brakteja, tipula, vi- 

 tica, trnova etc. 



