202 



nizama, koji bi u smislu Kernerovu bili nezvani gosti gledom ua cvjetove 

 i njihovo oprašivanje putem alogamije ili ksenogamije. 



Ako to stoji, onda nazočnost žlijezda i njihovo izlučivanje sluznate 

 tvari valja dovesti u sklad sa zadaćom vodenih rezervoara. liostockii jo 

 faktično uspjelo eksperimentalno dokazati, da produkti žlijezda nemajvi 

 druge zadaće, nego da umanje isparivanje vođe rezervonrske. Voda se u tim 

 rezervoarima, ako su se jedanput napunili od kiše, baš poradi toga van- 

 redno dugo može držati, što je puna sluzi izlučene od žlijezda; — a ta 

 mogućnost trajnog ostajanja vode u tokovima Dipsacusu je izvrsno 

 sredstvo, da se brani od onih gusjenica i puževa, koji su lakomi za nje- 

 govim sočnim lišćem. Od većih ga pak životinja dovoljno brane bodljike, 

 kojima su obrasle stabljike i listana rebra. 



Razumije se, da u rezervoarnoj vodi ima kojekakih produkata des- 

 organizacije različnog drugog životinjskog i biljnog sitniša, pak bi čovjek 

 mogao pomišljati i na to, da će ti produkti biljci dobro doći, kad se za 

 nastupa obilnije kiše rezervoari /nrpune i vođa iz njih pretječe niz stabljiku, 

 privodeći korijenu ipak nešto dobra gnojiva. 



jRostock resumira ovako: 



Niti žlijezda u koritima Dipsacusovim ne primaju nikake hran e, 

 kako je to F. Darwin naslućivao. Te se niti skvrčuju u sluzuate gvalice, 

 koje se kidaju od površine žlijezda, plivaju u vodi i umanjuju njezino 

 isparivanje. Tu vodu biljka ne troši ni malo u hranidbene svrhe, t. j. 

 ona je ne upija direktno, kako su neki mislili; nego ta voda je samo 

 izolator za lišće protiv gusjenica i puževa. A produkti desorganizacije 

 različnih životinjica, koje su u vodi skapale, samo indirektno mogu biljci 

 dobro doći kao gnojivo prigodom pretjecanja vode iz rezervoara za 

 obilnijih kiša. 



Dr. A. Heinz. 



Ima li patogenih kvasovaca. — (Predavanje na mjesečnom sastanku 

 hrv. nar. društva 1904.) Do nazad malo godina nije nitko još ni slutio, 

 da i medu Sakaromicetima, koji su od davne davnine u pravom smislu 

 dobročinitelji ljudskog roda, ima patogenih reprezentanata, koji su uzroč- 

 nici infekcioznih ljudskih i životinjskih bolesti. 



Pitanje je do duše već više put prije duže vremena bilo naba- 

 čeno, nego se je većinom na nj negativno odgovaralo. Samo Metschuikoff 

 je 1884. našao u iJafnijama nekog kvasovca, koji je kod tih račića uzrokom 

 sa svim osobite bolesti. On je našao duguljastog sakaromiceta (kojega 

 je nazvao Monospora bicitspiđata), koji u sebi sadrži po jednu igličastu 

 sporu. Dafnije su toga sakaromiceta proždirale, pri čem bje sama stanica 

 dakako desorganizovana, dok su se oslobođene spore zapilile u zid pro- 

 bavila i prošavši ga doprle u tjelesnu utlinu, gdje su klijale, klice dalje 

 pupale, tako da su dafnije obično već 15. dana, silno nadvite. poginule. 

 Na taj obret 3Ictschniko/fov nijesu se puno obazirali, a sva poznija istraži- 

 vanja o tome, ima li za čovjeka ili za životinje patogenih Sakaromiceta, 

 činilo se, da su definitivno bila zaključena publikacijom dviju radnja, 

 jedne od liauma, druge od Neumayera (obje 1891,), koji su istraživaoci došli 



