A TENOBRI EREDETŰ KARBON MAGYARORSZÁGON. 5 



alakultak, illetőleg oblitterálódtak : a legrégibb tahulatákon, a lieliolithi- 

 dák- és monticuliporiddl.-oii minden rügyböl még egy fiatal, csőszerű 

 egyén keletkezik, a mely egyideig kisebb maradhat, mint a már kifejlő- 

 dött esöalakok. Az egyének «dimorfizmusának» eszméjét ellenben már 

 EoEMEK Nándor (Lethaea palseozoica 1. rész, 471. oldal) teljesen jogosan 

 mellőzte. 



Hogy a niiringoporiddk gyepszerű, az aulopondúk mohszerű, kúszó 

 mellékalakjai a favositichíknck, arra szintén Beecher jogosan rámuta- 

 tott : a sj/riiinoporidák és auloporidák stolonái a monticuliporák fiatal 

 rügyes csöveivel, valamint a hah/siles, favosites és mic]ieli»i<ik pomsai- 

 val homológok. 



Ezen felfogható fejlődéstörténeti szempont alaiyán a családok 

 föllépésének sorozata is érthető és világos lesz : 



A mélyebb alsó szilurban a normális bimbózással szaporodó 

 monticuliporidák (a melyekhez a chaeletes későbbi neme közvetlenül 

 csatlakozik) tűnnek föl. 



A magasabb alsó szilurban a monticuliporidákból a csövek erő- 

 sebb divergálódásával jellegzett lieliolithiddk fejlődnek ki, valamint a 

 halisitidiík oblitterált embrionális pí'trusokkal, de a melyek csak az 

 idősebb csövek két oldalán keletkeznek és így a korálok láncz alakját 

 föltételezik. 



A lényegében felsöszilurbeli favosites e szerint a hah/siteshez 

 csatlakozik ; egyidejűleg kifejlődnek stolona-bimbózással a szabad csö- 

 vekből alkotott aulopordk és syringoponík. (A magasabb alsó szilurban 

 és a felső szilurban elterjedt Syringophyllum a stolona csöveket hori- 

 zontális üreges kiszélesedésekkel pótolja és a syringopordk közvetlen 

 elődjének tekintendő). 



A felső-szilur a tabulatdk sokféle alakzatának a tetőpontja; az 

 alsó- és a közép-devon csak kissé áll mögötte. A felsődevonban kivész 

 a Iteliolilhes és a devon végén eltűnnek a favositida, alveoHles és a 

 striatopora. 



A karbonban jelentős, azonban erősen divergáló nemekkel van 

 dolgunk, a melyeknek genetikus összefüggése csak az előzőkből lesz 

 világos. A monticidiporiddkat a chaetetes képviseli, a mely oszlás által 

 és nem a dimiuutiv csövek bimbózásával szaporodik (Eoemer : Leth. 

 palaeoz. 1. rósz, 458. oldal). A tágabb értelemben vett heliolitindákból 

 a fistulipora, a favosüiddkból a sajátszerű michelivia maradt meg. 

 Minthogy a syriiigopliyllum és a halysites a szilurt nem élték túl, az 

 említett tömeges alakokkal a syringoporák pázsitos-, és az aulopora 

 mohalakja egész idegenszerűen áll szemben. 



