384 LŐRENTHEY IMRE 



ZiTTEL, a merre csak megfordult, mindenfelé gyűjtött, azonkívül 

 pedig az egész világból összesereglett tanítványai valamennyien gazda- 

 gították a szeretett mester gyűjteményét. Gyűjteménye értékét nagyban 

 emeli, hogy tárgyainak legnagyobb része leírt originális. Legtöbb érte- 

 kezése saját múzeumi anyagának a feldolgozási eredménye. Múzeuma 

 a szakemberek számára mindig nyitva állott, azonban sokkal többre 

 becsülte s jobban szerette gyűjteményét, semhogy azt könnyelműen 

 bárkinek könnyen hozzáférhetővé tette volna. iKusztosza kezelte az egész 

 gyűjteményt). A szakembereknek, főleg ivedig tanítványainak, a legszere- 

 tetreméltóbb készséggel engedte mindig át tanulmányozásra, vagy leírásra 

 gyűjteménye feldolgozatlan tárgyait. Az az előzékenység, melylyel ő ezt 

 tette, kellőleg nem dicsérhető szép jellemvonása nagy egj^éniségének. 

 így dolgozta föl e sorok írója a müncheni múzeum harmadkorú rákjait.* 



Sajnos, hogy 1890-ben Zittel vette át a geológiai múzeum veze- 

 tését is, holott a paleontológiái gyűjtemény teljesen lefoglalta egyénisé- 

 gét, így itt is, mint minden olyan múzeumnál, a hol több természet- 

 rajzi tárnak vagy szaknak van közös vezetője, az egyik a hamupipőke 

 szerepét játsza. A mai muzeális kívánalmaknak megfelelöleg, a tudomány 

 mai állásán a mindig jobban és jobban l'elszaporodó anyag mellett min- 

 den egyes természetrajzi szak egy egész embert igényel, hacsak nem 

 akarjuk a szakok valamelyikét teljesen háttérbe szorítani. így a mün- 

 cheni múzeum geológiai része is mint mostoha gyermek teljesen háttérbe 

 szorult a dédelgetett paleontológiái mellett. 



ZríTELt nem valamely minisztériumban eltöltött évek tették méltóvá 

 arra, hogy 1899-ben a bajorországi tudományos muzeumok főfelügyelő- 

 jévé (Generalkonservator) nevezték ki, hanem arratermettsége. hivatott- 

 sága, kipróbált szervező, teremtökéjiessége s széleskörű gyakorlati és 

 elméleti szakismerete. 



Az eddigiekben megkíséreltem vázolni ZittelI mint mineralogust, 

 geológust, paleontológust, mint szakírót, mint múzeumi igazgatót és 

 létesítőt. Most még mielőtt e helyről — hová szaktársaim megtisztelő 

 bizalma ültetett — búcsút vennék tőle, ZiTTEL-ről, az emberről, az egyén- 

 ről és tanárról akarok szólni. 



Nem lehet kételkedni abban, hogy Zittel legnagyobb érdemeket 

 tanítói működésével szerzett. Itt is a szóbeli előadásaival elért sikerei- 

 nél nagyobb az, melyet könyveivel a Handbuchchal és Grundzűgevel 

 ert el. Mert bátran állithatjuk, hogy ma az egész föld kerekségén a 

 paleontológiái oktatás közvetve vagy közvetlenül Zittel eme két mun- 



• IjŐrenthey. a müncheni állami gyűjteményekben lévő harmadkorbeli röviil- 

 farkú rákok. (Math. Ternituil. Közlemények. XXVII. köt. Sí. sz. 1898.) 



