IRODALOM. 429 



állapotokat ismerhetünk meg égi testüuk folytonos geológiai alakulásának 

 lassú cinematographjából» ; mégis 50 esztendős megfigyelés már megenged- 

 hető miuimimi a seismicitás ismeretéhez, bár ilyennel ezideig csak Zante 

 és néhány németalföldi India-szigetgyarmat rendelkezik. 



Valamely tájék földrengési viszonyiű két adatból deríthetők fel, ú. m. 

 a) a rengések középgyakoriságából, h) a rengések erősségéből (intensitas). 



A földrengések erősségének megállapítására sokféle fokozat ismeretes; 

 legelterjedtebb a Eossi-FoBBL-féle, mely azon hatásokon alajjul, melyeket a 

 rengések az ember érzékeire vagy tárgyakra gyakorolnak. E fokozat 10 pont- 

 ban van összefoglalva. Nem is említve a többieket, Cancani egy ujabb keletű 

 fokozata már 12 pontot számlál és a talajrészeeskék mozgási gyorsulásátveszi 

 alapul. 



Tehát az intensitást, mint bizonytalanul nyerhető ailatot, ki kellett kü- 

 szöbölni s ez szerzőnek sikerült is a statisztikából nyert azon eredménye 

 folytán, hogy a rengések gyakorisága és közép-intensitása azonos értelemben 

 változók ; vagyis elégséges a gyakoriság megállapítása, ha elegendő időtartam 

 megfigyeléseivel rendelkezünk. 



Az egész földkerekségre a rengési viszonyoknak ilyen megállapítása ez 

 idő szerint még keresztül nem vihető, mert a rengések gyakorisága még ez 

 idő szerint elenyésző számban lett hitelesen megfigyelve. Szerző ezért a ren- 

 gési viszonyokat három csoportba foglalja, ú. m. : 



1. seismikus táj, hol a rengések gyakoriak és többé-kevésbbé rom- 

 bolók, 



2. peneseismikus táj, hol a rengések nem gyakoriak, de fenyegetők, 



3. aseismikus táj, hol a rengések ritkák és gyengék, vagy teljesen 

 ismeretlenek. 



Ily csoportosításban jelölvén az egész földkerekség rengési viszonyait, 

 ezeknek szoros kapcsolata a geológiai viszonyokkal világosan kitiint. Az ismert 

 földrengési megfigyelések adatai ugyanis (2 — 3 kétséges értékűnek kivételével) 

 mind a földkerekség két keskeny övére esnek, melyek egyike a medilerran-öv 

 (alpino-eaucasien-himalayen), másika a circumpuciftc-öv (ando-japan-malai). 

 E két öv egymást 67°-os szögben metszi és összeesik a földfelület két legtekin- 

 télyesebb domborzati vonalával, az úgynevezett fő-geosynclinalisokkal. Ezeknek 

 müve végéhez csatolt térképeken ábrázolt kiterjedése után szerző áttér a rész- 

 letes ismertetésre, 4 nagy területcsoportja sorrendjében, a melyek : I. Észak- 

 atlanti kontinens (Finn-Skandinav félsziget, Angolország, Közép-Európa, 

 Oroszország síkja, Sarkvidék, Egyesült-Államok keleti partvidéke és Canada) ; 

 II. Európán kívüli kontinentális területek (Szibéria, Közép- és 

 Kelet-Ázsia, Ausztrália, Indiai-félsziget és Madagasoar, Arábia, Afrika, Dél- 

 Amerika nyugati partvidékei, Pacific és Déli sarkvidék); UI. Mediterrán 

 ge o s y n ki i n ál i s (Sunda- szigetek, Himalaya, Elöázsia, Kárpátok, Délkeleti 

 Európa, Alpok és Pyreneusok, Olaszország, Földközi-tenger nyugati meden- 

 czéje) ; IV. Circumpaoific geosynkliuális (Andok, Közép-Amerika, 

 Kelet-Ázsia partvidéke, Uj-Guinea és Új-Zéland). A geosynklinálisok övei ma- 



