144 EXT(moLOGiSK: tidskrift 1908. 



sitt läge och utseende torde den här lämpHgen böra betraktas 

 som första bakkroppsleden. 



Hos hanarna äro på buksidan endast S leder synliga. 

 Den sista bukpläten är stor och döljer den hanliga parnings- 

 apparaten. Hos honorna synas blott sex bukplåtar. Agg- 

 läggningsapparaten utgöres af ett vertikalt ställdt sågliknande 

 organ, som inneslutes af ett par långa valvler, sågslidan. 



Vingarna äro hos alla arter på några få när glasklara. 

 Hos många äro de m. 1. m. svärtade eller, som termen lyder, 

 »rökiga», Ribbförgreningen är på det hela taget särdeles 

 likformig i sina hufvuddrag (jmf. figurförklaringarna). 



Lan'cnia äro rätt lika fjärillarver. Hufvudet är t\'dligt. 

 De tre första lederna bakom hufvudet motsvara nieliankrop- 

 pen hos den fullbildade stekeln och bära tre par ledade ben, 

 s. k. bröstfötter. De tio följande bakkroppslederna äro ben- 

 lösa, men bära på undersidan ett slags vårtliknande fötter, 

 s. k. bukfötter, hvilka till antalet växla mellan 2 och 16. 

 Larverna ha således inalles 8, 18, 20 el. 22 fötter. 

 (Fjärillarver ha högst 16 och minst 10 fötter.) 



Lefnadssätt. Växtsteklarnas larver lefva, som namnet säger, 

 uteslutande af vegetabilisk näring. Flertalet hålla sig till växternas 

 gröna delar, ett relativt litet antal gnaga i veden. Några få äro gall- 

 bildande, lefva inuti blåslika eller knölformiga bildningar på bladen 

 eller skotten, andra åter träffas inuti skott eller unga frukter. Ett fåtal 

 äro minerare, d. v. s. lefva i gångar eller blåsformiga rum mellan bla- 

 dens båda hudlagar. Ofta hålla sig larverna samlade i större kolonier. 

 Så t. ex. träffar man på tallar Lophynts-a.Tter, hvilka ofta till ett loo- 

 tal sitta samlade i en klump eller klunga på grenarna. På t. ex. pil 

 och poppel finner man äfvenledes stora larvkolonier. Dessa betingas ej 

 af någon slags samhörighetkänsla hos individerna utan bero fastmera därpå, 

 att honorna aflägga ett stort antal ägg på ett begränsadt växtparti 

 och de små larverna äro tröga och långsamma i sina rörelser, de stanna på 

 ■ett ställe så länge födan räcker. För växtsteklarna särdeles karakteristiskt 

 är deras förkärlek för bladens undersida, där de allra flesta under hvilan 

 hålla till, spiralformigt hopprullade eller rakt utsträckta. De larver, som 

 fullständigt genomäta bladen, ej blott afgnaga den ena sidan af detsamma 

 ^skelettera bladet), ha den egendomliga vanan att sitta grensle öfver blad- 

 kanten under ätandet och oroas de därvid, t. ex. genom en lindrig skakning 

 på växtdelen, lyfta de bakkropparna i höjden, liksom för att skrämma den 

 inbillade fienden. Bland de till sitt lefnadssätt egendomligaste måste vi 

 räkna Lyda-arterna, hvilkas larver förfärdiga tunna, men ofta vidlyftiga 

 väfnader, i hvilka exkrementerna i stora massor finnas inväfda. I dessa 



