2 22 F.NTOMOLOGISK TIDSKRIFT I908. 



öfver större eller mindre områden uppskjuta bland stäppens 

 gräs och örter. Med undran ser man pä afständ dessa små 

 glesa, finbladiga träd liksom rikt behängda med svarta frukter, 

 ända ut till spetsarne bära grenarne omkring kastanjstora 

 svarta kulor, hvilka liksom stam och grenar äro beväpnade 

 med hvita, långa raka taggar. 



Vidrör man dessa gallbildningar eller knackar pä dem, 

 utrusa i nervös ifver talrika små myror (Crcniastogastcr 

 tricolor), som här hafva sina bon. Så fort de hinna, störta de 

 fram, den ena bakom den andra, ur de små af dem själfva 

 gjorda öppningarne med rakt i vädret upplyft, fram och åter 

 ideligen vippande abdom, i hvars spets en liten droppe illa- 

 luktande mjölkhvit vätska — deras ej föraktliga försvarsvapen 

 — sitter frampressad, sprida sig öfver gallens yta, ut på tag- 

 garne, på blad, grenar och stam, allt flera komma och rusa 

 vidare till andra galler, hvarur äfven dylika ilskna små myror 

 framtränga. 



Dessa galler börja som små massiva kulor vid de yngsta 

 skottens taggar, tillväxa kullikt alltmer, den inre massan upp- 

 löses, och resterna sitta som gult ludd på insidan af gallen, 

 hvilken allt mer tillväxer, tills den uppnår storleken af en 

 kastanjnöt eller ett mindre äpple, då den blir hård och till 

 färgen sotsvart. Redan innan den blifvit utväxt, och medan 

 den ännu är mjuk, borra myrorna, oftast vid basen af de båda 

 taggar, som sitta på dess yta, små runda hål, intränga i den 

 rymliga håligheten, bortputsa alla rester från den väfnad, som 

 i början fyllde den, och taga den ihåliga kulan i besittning 

 som bo. Då vinden susande drar fram öfver stäppen, ljuda 

 egna om ock rätt svaga toner från de talrika, tomma, med 

 hål försedda kulorna, där de tunna hårda väggarne bilda lik- 

 som resonnansbotten, ljuda liksom eolstoner eller som suset i 

 tackel och tåg, af- och tilltagande med vindens styrka, hvilket 

 gifvit anledning till namnet »flöjtakacia», eller, som infödin- 

 garne kalla den, »det hvisslande trädet». 



Det skulle emellertid vara förknippadt med största olägen- 

 het, om larver, -kg^ och puppor lades direkt pä botten af 

 dessa kulor, utsatta som de då vore för att vid hvarje vind- 

 stöt, som skakar trädet, blandas om hvarandra. På ett prak- 

 tiskt sätt hafva myrorna vetat att lösa denna svårighet och 



