176 ENTOMOLOGISK TIDSKRIFT igOQ. 



18. En canipcstris hade nyss burit in en foderlarv och 

 redde sig att stänga, då hålan uppgräfdes frän mynningen, 

 så att denna blef ganska vid. I larvkammaren funnos 2 fo- 

 derlarver, af hvilka den ena bar stekelns ägg. Båda lades vid 

 öppningen. Stekeln, som helt nära invid bevittnat mina åt- 

 göranden, kom strax fram, tog först larven med ägget, bar 

 in den och packade den med hufvudet så långt in som möj- 

 hgt. Därpå drog han in den andra och behandlade den pä 

 samma sätt. Sedan kom turen till stängningen. Men hålan, 

 som var gräfd i grusig mark, var efter min uppgräfning sä 

 vid, att den ärtstora sten, som stekeln först bar fram, var 

 alldeles för liten, hvilket stekeln afgjorde med ögonmått, utan 

 att ens försöka inpassa stenen. Han kastade då bort den 

 och pröfvade därefter med allt större stenar och till sist så 

 stora, att stekeln knappt kunde bibehålla jämvikten, dä han 

 bar dem mellan käkarna. 12 à 15 sådana stenar måste sam- 

 manpassas, innan stekeln kunde börja fylla på sand. Detta 

 fall är alldeles enastående inom min erfarenhet. Om ingången 

 vid uppgräfningen utvidgats så mycket, att ej den vanliga 

 enda stenen eller jordklumpen, som först införes, kan utfylla 

 öppningen, plägar hålan öfvergifvas och en ny gräfvas. Fallet 

 är bland mänga andra ett nytt bevis för att vissa individer bland 

 steklarna på ett fullt själfständigt och originellt sätt lösa de 

 problem, som föreläggas dem, om man blott ej framställer 

 orimliga anspråk. Om en människa handlat såsom ofvan- 

 nämnda stekel, skulle man sagt detta vara en yttring af hen- 

 nes förstånd. Hvarför anstränga sig att uppfinna en ny term 

 för att beteckna samma sak hos en stekel.' 



