Darwinova teorija selekcije i novija psiho- 

 biološka struja. 



Dr. L. Car. 



Ne ću se toliko zadržavati sa raznim prigovorima proti 

 selekciji, koji su većinom izneseni bili još za života samoga 

 Darwina, i koje je on u kasnijim izdanjima svojeg glavnog 

 djela, postanku vrsti, većim dijelom i sam najbolje pobio; 

 no ipak je potrebno da počnem sa onom kritikom, jer se je 

 iz nje pomalo rodilo sve dublje prodiranje u zagonetke života, 

 koje će sačinjavati glavni predmet ovoga mojega razmatranja. 



Prvo: Zašto neima svih mogućih prelaznih oblika, 

 kao što ih to selekcija iziskuje. Zašto ne vlada chaos 

 u formama, nego su ove ipak prilično lijepo razlu- 

 čene? 



Darwin je već sam na to upozorio, da selekcija radi ne 

 samo polagano, nego i nejednako, t. j. ona djeluje samo kad 

 nastupaju povoljne variacije, koje budu opet od promijenjenih 

 vanjskih prilika izazvane. Jednom riječju, pretvorba se ne nalazi 

 uvijek u jednakom toku, nego nastupa samo u stalnim perio- 

 dama, a iza ovakih perioda jače trasmutacije nastupaju često 

 dugotrajne pauze. Darwin nam je na krasan način predočio, kako 

 selekcija ide upravo za trijebljenjem prelaznih oblika; ona uni- 

 štuje često i praobhk i sve prelazne forme i konačno upravo 

 dovodi do čim različitijih forma — do što veće divergencije 

 karaktera. 



Ako se k tome jošte uvaži naše razmjerno slabo pozna- 

 vanje svih izumrlih obHka, a s druge strane da imademo pored 

 svega toga ipak već i priličnu množinu lijepih primjera, koji 

 sve one minuciozne postepene prelaze pokazuju, n. pr. Equus, 

 Paludina etc., mislim da možemo ovaj prigovor smatrati riješenim. 



