I na to već sam Darwin odgovara, da mi u mnogim slu- 

 čajevima ne poznamo svrhe mnogoga karaktera, i što možda 

 sada ne donosi koristi, moglo je biti za nosioca prije korisno. 

 Koješta moglo se je razviti, ne direktno kao korisno, nego kao 

 što n. pr. mnogi korelativni karakteri pokazuju, u savezu s čim 

 drugim. I u takovim slučajevima bi imala utilitarna teorija pri- 

 držati svoju krijepost, jer makar da je i neki karakter indiferentan 

 samo da nije štetan. 



Nägeli traži od teorije selekcije, da bi po njoj indiferentni 

 karakteri morali biti varijabilni, a korisni konstantni, nu da nije 

 tako. To ali nipošto ne stoji, nego upravo protivno. Korisni 

 karakteri nisu uvijek dostigli zadnju svoju granicu. Ako se sve 

 prelijeva i mijenja, kako možemo tražiti, da je gdje postignut 

 neki vršak i po tome konstantnost? 



Mivart iznaša jedan zanimivi prigovor. Kako 

 sumoglepočetneminimalne varijacijeigratiu opće 

 kakovu ulogu u borbi za opstanak, kad one u prvom 

 svom početku, dakle tek kao početne osnove za 

 neki karakter, još nemogoše svome nosiocu od ni- 

 kakove koristi biti. Radi se dakle o onom po Ro- 

 manesu formuliranom pojmu selekcione vrijednosti, 

 ili kako Nijemci zgodno vele: Selektionswert. 



I ova bi se poteškoća dala još nekako svladati. Dok je 

 neka promjena tako mala i neznatna, da u istinu ne može svome 

 nosiocu baš nikako koristiti, onda dakako i ne može imati ni- 

 kakav selektionswert, nu čim ona počimlje bar nekako koristiti, 

 već ima i izgleda, da će se održati i dalje razvijati. Mnogi organ, 

 dok nije postigao današnji svoj razvitak, nije dakako ni služio 

 baš onoj funkciji, kojoj danas služi. On je mogao ali u svojem 

 prijašnjem, nerazvitom stanju, služiti kojoj drugoj funkciji. Funk- 

 tionswechsel od Dorna. 



Mnoge karaktere ne možemo si ipak nikako drugačije tu- 

 mačiti, nego da su se pomalo iz najmanjih početaka razvih. 

 Tako se n. pr. pojavi simpatičkih boja i mimicryje mogu doista 

 samo tako tumačiti, da su već i najmanje promjene morale no- 

 siocu koristiti. Ako mi nadalje kod kulturnih rasa, čiji se divlji 

 predji odlikuju stalnom bojom, n. pr. kod Kunića, vidimo, da 

 im boja vrlo variira, to moramo doći do zaključka, da je ta 

 boja i u divljem stanju variirala, dok se nije konačno ustalila 



