Samo ako nastaje kakova promjena u poredanju micella, ili iz 

 nje, iz idioplasme same, ili uslijed vanjskih uzroka, nastupa 

 varijacija. Mi si imademo po Nägeliu predstavljati svaku vrst 

 kao neki podzemni podanak, rhyzom. Individui su ono, što nad 

 zemljom iz rhyzoma izraste. U onoj neuglednoj masi rhyzoma 

 sadržane su osnove za sve biljege dotične vrsti, koje se mani- 

 festiraju u onim zelenim dijelovima, koji iz rhyzoma svake go- 

 dine izrastu i koji odgovaraju pojedinim individuima. Samo ako 

 bude rhyzom promijenjen, producirati će isti unaprijed promije- 

 njene individue. Idioplasma je dakle kao jedan veliki individuum, 

 koji u svakoj ontogenesi proizvadja novo naprednije posebno 

 individualno tijelo. Naglašujem, da promjene u idioplasmi mogu 

 nastati iz nutarnjih ili vanjskih razloga. 



I Weismannova teorija, o kontinuitetu klične 

 plasme i o varijacijama klične plasme kao o uzroku variabi- 

 liteta, traži temeljne uvjete za transmutaciju u nutarnjosti orga- 

 nisama. Nu Weismann pripisuje djelovanju selekcije najširi dje- 

 lokrug. 



Weismann niječe nasljedjivanje individualno stečenih oso- 

 bitosti, naime Lamarckisam (contra Darwin). On izvodi sve pro- 

 mjene iz primarnih promjena u kličnoj plasmi samoj. Do toga 

 ga dovodi kontinuitet klične plasme i značenje spolnoga razploda. 

 Naslijedjivanje individualno stečenih karaktera zabacuje, jer mu 

 ovo nailazi na preveliku poteškoću u tumačenju. Kod onog 

 primjera socijalnih Insecata, o prenosu karaktera neutra, moramo 

 doista priznati, da ima pravo. Uslijed toga otpada za Weismanna 

 dakako i hypoteza Lamarckova o aktivnoj adaptaciji. Po tome 

 bi selekciji preostalo samo biranje između onih korisnih vari- 

 jacija, koje su već u kličnoj plasmi potentia zadržane. Selekcija 

 dakle po Weismannu ne obavlja svoj posao sa kvalitetima go- 

 tovoga organisma, nego „mit den in der Keimzelle verborgenen 

 Anlagen mütterlicher Eigenschaften". 



Ima ipak neke sličnosti između Weismannove i Nägelijeve 

 teorije. Idioplasma bi priličuo odgovarala keimplasmi, samo da 

 je idioplasma po cijelom tijelu raširena, dočim se Weisman- 

 nova keimplasma nalazi samo u kličnim stanicama. Nosioc keim- 

 plasme je po O. Hertwigu, Strassburgeru, Köllikeru, a možemo 

 kazati i gotovo po svim autorima, na temelju današnjeg našeg 

 znanja u cytologiji, nucleus, dotično upravo njegovi chromosomi. 



