sposobne stvarati koštanu tkan, to je njihova specijalna fun- 

 kcija. U onim smijerovima dakle, gdje će djelovati kakav tlak ili 

 vlak, izvadjati će se funkcijonalni podražaj baš na te stanice i 

 one će vršiti svoju službu. U najbližim mjestima do njih, gdje 

 neima tlaka, neima ni podražaja. Na prvim mjestima će se ko- 

 štana supstancija razvijati, a na onim drugima će koštanih sta- 

 nica nestati, t. j. njihova mjesta mogu sad zapremiti druge sta- 

 nice, koje ne odgovaraju na tlak, recimo krvne žilice ili koštana 

 moždina. I tako sad nastaje u organizmu, u raznim njegovim 

 dijelovima, baš među najnižim elementima, stanicama, opet neka 

 borba, neka vrst konkurencije i po tome selekcije. Jedna vrst 

 tkani se razvija, a druga ne, već prema funkcijonalnom i tro- 

 phičkom podražaju. Roux to prozivlje „Kampf der Teile", i tvrdi 

 da su samo ovim putem, uslijed ovakove unutarnje intraselekcije, 

 mogle nastati sve one mnogobrojne svrsi-shodne adaptacije u 

 životinjama, t. j. njihove strukture. Ovoj vrsti selekcije on dakle 

 pripisuje osobitu formirajuću snagu. 



Plate i mnogi drugi, ako i prihvaćaju princip funkcijonalnog 

 i trophičkog podražaja, ne priznavaju ovoj vrsti selekcije ipak 

 toliku vrijednost, ili opet ne vide u njoj ništa posebnoga od do 

 sada poznate personalne selekcije. Plate ne dijeli mnijenje 

 Rouxovo, da u konkurenciji izmedju dvaju individua ne igra ni- 

 kakovu ulogu, da li sad jedan od njih ima u spongiosi stano- 

 vite koje kosti par sgodno namještenih koštanih trajektorija više 

 ih manje, pošto će biti onaj individuum sposobniji, kod kojega 

 je i čitava nutarnja organizacija bolja „Ako ima jedna rasa ka- 

 kovoga Sisavca kompaktne kosti, druga takove, koje su sa mo- 

 ždinom ispunjene, to će biti gibivost prve mnogo manja, te će 

 ista i prije podleći, i tako mogu malo po malo i sve finije razlike 

 zadobiti vitalno značenje, ako je samo borba za opstanak dosta 

 oštra". Weismann, taj strogi selekcijonista, nasuprot objeručke 

 prihvaća Rouxovu teoriju funkcijonalnih adaptacija i borbu dije- 

 lova u tijelu kao neko raširenje i utvrdjenje selekcije. On ju 

 samo luči kao histonalnu selekciju od dosada poznate, koju 

 prozivlje personalnom. Nu pošto ne priznaje naslijedjivanje in- 

 dividualno stečenih karaktera (Lamarckisam), ne dopušta da- 

 kako ni prenos funkcijonalnih adaptacija na potomke. Za 

 njega se može prenositi samo ono, što je već u kličnoj plasmi 

 zadržano. 



