20 



staroga svijeta, Aristoteles, u svim organima psihičku silu traži, 

 a Alexander von Humboldt veli, da ne će odlučiti, da li nisu 

 procesi u živim bićima spojeni sa kakovim psihičkim djelovanjem". 



Upuštajući se Pflüger dublje u razmatranje Aristotelovih 

 misli, napokon abruptno skrene s puta te veli: „Dalje ga ipak 

 neću slijediti. Nema nikakovog razloga za pretpostavu, da bi dje- 

 lujuće sile živih organa bile vezane na nešto drugo, nego na 

 grubu materiju, koja te organe sastavlja". 



Pflüger evo u promatranju djelovanja životinjskih organa 

 dolazi do spoznaje, da se ova jednako ponašaju kao duševni 

 procesi, a konačno ipak takove čine mehanički tumači. Odatle 

 evo i naslov njegovome djelu „Teleologische Mechanik der leben- 

 digen Natur". 



Nu promotrimo malo taj njegov zakon, do kojega j« on 

 došao. Pflügerov teleološki kausalni zakon glasi: „Uzrok svake 

 potrebe živoga bića je ujedno uzrok udovoljenju 

 potrebe", a ovaj zakon opet dijeli u dva podzakona. 



1. „Ako se potreba samo jednoga organa tiče,, 

 onda joj samo ovaj udovoljava." 



2. „A kose ista potreba povišeorgana tiče, onda 

 često samo jedan organ udovoljuje potrebi sviju"^ 



Poznato je, da se količina svjetla u oku regulira suživanjem 

 i raširivanjem pupille. Dolazi li u oko premalo svijetla, zjenica 

 se raširi, da može ući toliko svjetla, koliko je potrebno za jasno 

 gledanje; kod prejakog svjetla opet bude retina odviše affici- 

 rana, a zjenica reflektorno na to odgovara suživanjem. Dakle je 

 jaki podražaj vidnoga živca uzrok umanjenju, a preslabi uzrok 

 pojačavanju podražaja. Potreba pako jasnoga vida je uzrok da 

 mu se udovolji. Dospije li u oko, t. j. u konjunktivalnu vrećicu, 

 kakav tudji predmet, bude isti suzenjem i titranjem oka otstranjen. 

 Što je prije proizvadjao vidni živac, čini ovdje podraženi osjetni 

 živac. Ono, što prouzročuje štetu, je ujedno uzrok za otstra- 

 njenje štete. Posve isto se odigrava, ako kakav tudji predmet 

 udje u nosnu šupljinu, grkljan ili želudac. Isti bude naime iz- 

 bačen kihanjem, kašljanjem ili bluvanjem. Želudac i crijeva ne 

 izlučuju dok su na tašte iz svojih žlijezda ni kapi probavnog 

 soka. Ovo izlučivanje istom nastupa, ako hrana u nje ulazi. Iz. 

 toga slijedi, da hrana, dočim podražuje živce, koji se razgranjuju 

 u želudačnoj i crijevnoj sluznici, potrebiti probavni sok sama 



