27 



bilo postajanje raznolikosti samo neka sjetilna obmana. Uistinu 

 se ne bi ni o čemu drugome radilo, nego samo o razmatanju 

 i rastu već stvorenoga, dakle o evoluciji u najstrožem smislu 

 riječi. Ovu je teoriju praeformacije, kako je poznato, oborio 

 1759. C. Fr. Wolff, sa svojom glasovitom „Teoria generationis". 

 Opažanjem nije se uistinu dalo ništa takova u jajetu pronaći, 

 nego nasuprot samo postepeno postajanje: diferencija iz jedno- 

 stavnoga — epigenesis. 



I makar da je ova novija teorija epigenese vladala skoro 

 čitavim slijedećim stoljećem, ipak se eno pod kraj stoljeća po- 

 javlja u Weismannovoj teoriji opet na novo praeformacija, ako 

 i u malo drugom, rek bi finijem obliku. Nisu više gotovi organi, 

 koji bi bili praeformirani u jajetu, ali je za svaki organ odrasle 

 životinje, pače za svaku njegovu osobitost, sadržan neki odraz, 

 neka materijalna osnova, koja specifičnu tvorbu dotičnoga po- 

 dručja odredjuje, determinira. Svakako praeeksistira i u tom 

 slučaju neka prostorna raznolikost, neka struktura. 



Ako je tako, tad je očito od velike važnosti, da se to 

 poredanje ne poremeti, u svrhu da može svaka od tih osnova 

 doprijeti na svoje odredjeno mjesto. U normalnoj embryogenesi 

 i je tako. Jaje se pravilno segmentira u dvije, četiri, osam i t. d. 

 blastomera. U mnogim slučajevima je moguće već vrlo rano 

 odrediti, koji će dio embrya iz koje blastomere nastati. Gdjekada 

 možemo uistinu već unaprijed odrediti : iz ovih blastomera ra- 

 zviti će se probavilo, iz onih opet koža, živčevlje i t. d. Driesch 

 predlaže, da se uloga, koja pojedinim elementima klice za nor- 

 malne embryogenese pripada, prozove njezinim prospektivnim 

 značenjem. Dakle prospektivno značenje neke stalne blasto- 

 mere je recimo, da se od nje razvija probavilo. 



Za anorganske faktore, koji kod embryogenese sudjeluju, 

 veli Driesch: da je sigurno, da embryogenesa ovisi o nekim 

 kemičko-fizikalnim uvjetima. Fizikalno-kemički procesi ne odre- 

 djuju ipak specifičnu formu živoga; oni su samo sredstva za 

 stvaranje forme. Oni ne sačinjavaju život, nego budu od života 

 samo upotrijebljeni. 1 dijeljenje stanica i rast, sve su to samo 

 sredstva za stvaranje forme. Sličnu ulogu igraju kod embryo- 

 genese i t. ZV. formativni podražaji, kao svijetlo, teža i t. d. I 

 oni mogu da uplivaju na razvoj, ali i oni sami nipošto ne 

 odredjuju specifičnu formu, kakova ima iz kojega zametka izaći. 



