31 



označiti. Dakle je opet i u činima nešto na djelu, što se neda 

 nikakovom fizikalnom ili kemičkom tektonikom 'protumačiti, a 

 ovo nešto zove Driesch: psihoid. 



Imade li Driesch pravo? Ja držim da ima; da mu je doista 

 pošlo za rukom — kako je stvar i onako već dosta dozrela — 

 da upravo dokaže, da se u živom svijetu mora postaviti ne- 

 kakav nemehanički i neprostorni psihički faktor. On ga zove: 

 entelechia. To bi bio sad neki sasvim vitalistički princip. Zašto 

 ga Driesch ne zove naprosto dušom? Neznam, nu možemo si 

 predstaviti, kad bi jedan zoolog dokazivao dušu, da bi se iz- 

 vrgao samo sveopćem ruglu. Najmanje zato, ali bi i stvar pri 

 tome trpila. Mundus vult decipi, ergo decipiatur. Neka se to dakle 

 zove entelechia, misli valjda Driesch. Nama je takodjer pravo 

 kako se god zove, samo ako se taj princip dade dokazati, i ako 

 nam u istinu činjenice tumači. 



Sad ali pitam: U čemu bi bila time Darwinova teorija se- 

 lekcije pobijena? Zar neima više borbe za opstanak? Zar neima 

 više konkurencije izmedju više i manje sposobnih individua, koji 

 bolje ili gore odgovaraju prilikama, pod kojima živu? Zar su 

 svi individui jednaki? Zar u takvoj borbi ne preostaju oni, koji 

 su dotičnim prilikama bolje prilagodjeni ? 



Što dakle Lamarckisam bolje tumači od selekcije; zar ono, 

 što selekcija u opće nikako ni ne tumači? Kausalno tumačenje 

 za variacije i naslijedjivanje podaje samo Lamarckisam. Nu zar 

 za to ne preostaje selekciji nikakova uloga? Zar ona nije ipak 

 onda još uvijek ono sito, koje propušta samo zrnca stanovitog 

 oblika kroz svoja okanca. Nikako ne osporujemo važnost onih 

 faktora, koji su tim zrncima, recimo oblik i veličinu odrediH. 

 Nu, da se sad nalaze pod sitom samo zrnca stanovitog oblika 

 i sastava, ipak je to jedino zasluga samoga sita. 



Treba naime uvažiti još i to, da, makar da životinja, do- 

 tično i svaki i najmanji njezin dio tijela, ima u sebi neku spo- 

 sobnost za proizvadjanje potrebnih adaptacija; da ima neki faktor, 

 koji u njoj time regulira, da taj faktor kod svih individua i u 

 svim dijelovima tijela svoj posao ne vrši posve jednako. Ne 

 samo mnogi, nego upravo svi su zvani, ali je za sada ipak samo 

 malo odabranih. 



Darwin se nije glede dubljih onih uzroka varijacije i heredi- 

 tacije gotovo nikako izrazio. Pače on je i sam prihvatio teoriju 



