205 



fesora dra. L. Cara (štampanoj u prvom svesku ovogodišnjeg „Glasnika") 

 govori se o nekim predstavnicima neovitalizma tako, te se može pretpo- 

 staviti, da su čitatelji „Glasnika" dostatno upućeni o značenju modernih 

 vitalističnih struja u biologiji. 



Ovaj zanimivi članak vrijednoga i darovitoga mladoga biologa pisan 

 je više raspravno i ako je nuždom stvari u bitnosti kritički i dobro prožva- 

 kani skupni referat, u kojem se ipak jasno ističe i individualno shvaćanje 

 i stanovište autora, što je obzirom na mladost autora svakako vrijedno 

 istaći. Sasvim je razumljivo, da je originalni dio rada po samoj prirodi 

 stvari više negativan, sastoji se iz kritike, na temelju koje dolazi autor do 

 toga, da vitalizam u svakom od mnogih oblika, pod kojima se pojavio od- 

 bija. Autor ipak ne pristaje ni uz materijalističko-mehanističku struju, što 

 je svakako pohvalno. Pretjerano bi bilo pored sadanjega stanja znanja 

 očekivati od autora više toga u pozitivnom smjeru. Za sada je svakako 

 u pitanju tumačenja fenomena života skepsa na mjestu. 



Nuzgredice spominjemo, da u radnji nalazimo dosta jezičnih i sti- 

 lističkih nedostataka, koji se najvećim dijelom imaju pripisati množini štam- 

 parskih pogrješaka, a i tome, što je autor studirajući izvore u stranim 

 jezicima (poglavito u njemačkome) mnogošto od njih primio. Pitanje na- 

 zivlja najbolje nam je, da mimoiđemo. 



Građa je razdijeljena na dvanaest poglavlja. U prvome ističe autor, 

 da se u biologiji nalazimo u periodi sinteze kao s obzirom na morfolo- 

 giju, tako i obzirom na fiziologiju. Nastojanje mnogih biologa ide za tim, 

 da se dignu na neko više gledište, s kojega bi se mogla pregledati i shvatiti 

 cjelovita i jedinstvena slika čitavog ogromnog područja. Takvi su poku- 

 šaji doduše nužni, ipak je jasno, da oni moraju nužno biti preuranjeni i 

 prolazni, jer se mogu bazirati samo na današnjem našem znanju, a to je 

 pored svih napredaka ipak vrlo nepotpuno. Slabi uspjeh ovakvih smjelih 

 pokušaja najbolje se ogleda u činjenici, na koju je autor u poslednjem 

 poglavlju upozorio, da između trih glavnih nauka starogrčkih (panzois- 

 tička, pirozoistička i psihistička) i trih glavnih struja moderne prirodne 

 filozofije (energetički monizam, supstancionalni neovitalizam i moderni 

 psihizam [nauka o entelehiji, dominantama i t. d.]) postoji ne mala srod- 

 nost. Koliko li rada, detaljne spoznaje i iskustva leži između starogrčkih 

 vremena i sadašnjosti. 



Slično kao i mi ističe autor, da je neovitalizam nastao kao reakcija 

 na pretjerani mehanizam, materializam i darwinizam. Glavna je nauka neo- 

 vitalista ona o autonomiji života, pa kad bi „vitalisti" samo kod toga ostali, 

 onda bi, držimo, gotovo bez izuzetka svi biolozi bili vitalisti. Neovitalisti 

 ali hoće na razne načine pored osobitog rješavanja nekih drugih problema 

 (svrhovitost, veza između psihičkih i odnosnih tjelesnih pojava i t. d.), 

 da svedu svrhovitost na neki naročiti faktor, kojega u anorganskoj prirodi 

 nema. Na razvoj neovitalizma utjecala je vrlo i idealistična teorija o spo- 

 znaji („saznanju"), što se iz izjava raznih vitalista jasno razabire. 



Od prvog izrazitog neovitaliste (Bunge), pa dalje, opažaše na sva- 

 kome koraku nastojanje, da se životni pojavi u smislu idealističkom tu- 



9 



