206 



mače unutarnjim, dakle od nas samih upoznatim faktorima, a to su psi- 

 hološki faktori. Autor drži, da između paleovitalista i neovitalista nema 

 principielnih razlika, jer su i po problemima i po metodama vrlo srodni, 

 tek što se prije govorilo o životnoj sili, a sada o energijama. 



Neovitalizam se dijeli u tri glavne vrste: 1. animistički ili psihistički 

 vitalizam; glavni zastupnici su: Reinke, Driesch, Pauly s neolamar- 

 ckistima ili psihobiolozi. 2. energetički vitalisti: Schneider, Behtjerev, 

 Krajinski, Ostwald, Orot, Lasswitz. 3. supstancijalni vitalisti t. j. ta- 

 kovi, koji naučaju posebnu životnu supstanciju: Montgomery, Danji- 

 levski, a donekle i Schneider. 



U drugom se poglavlju bavi autor s teleologijom (naukom o svrho- 

 vitosti ili svrsishodnosti), te iznosi kritički mišljenja u. Wolfa, Driescha, 

 Pauly a, te dolazi do zaključka, da ovakva teleologija izlazi u poslje- 

 dnjem redu na analogiju prema akciji čovjeka. Prema tome je manje znan- 

 stvene vrijednosti, a više pedagoške. 



U trećem je poglavlju opširnije prikazana nauka Drieschova, kao 

 najcjelovitija i inače najbolja vitalistička nauka, te je velikom pomnjom i 

 razumijevanjem izložena. Iscrpiva pak i duhovita kritika te nauke nalazi 

 se u IV. poglavlju. Kritika je po Driescha porazna, osobito obzirom na 

 pozitivni dio njegova sistema, na nauku o entelehiji (ili bolje o entelehi- 

 jama) i psihoidu. Iz kritike izlazi, da ne samo da obstojnost entelehije 

 nije dokazana po Drieschu, nego i to, da ovako skombinirana entele- 

 hija niti ne odgovara zadaći, za koju je smišljena, jer osim ostaloga nije 

 u stanju rastumačiti centralni problem, a to je problem cjeline. Driesch 

 se obara na svaki vitalizam, koji psihologizuje i animizuje, a ovamo sam 

 to radi. 



U petom se poglavlju razlaže Reinkeova nauka o dominantama, 

 koja pokazuje vrlo mnoge dodirne točke sDrieschovom naukom o en- 

 telehiji, ali je lošija od ove, jer nije drugo, nego „jedna velika antropo- 

 morfistička analogija", a same dominante su pravi „homunkulusi". 



Zatim dolazi na red u šestom poglavlju Schneider s njegovom 

 vitalnom ili psihičnom energijom, pa Danjilevski, po kome ima u ži- 

 vome i neka materija višega reda: biogeni etar, koji je kozmičkoga po- 

 rijetla, pa Montgomery sa svojom posebnom živom supstancijom. 



U slijedećem se poglavlju raspravljaju stanovišta Lasswitza (nauka 

 o psihofizičnoj energiji). Grota, po kojemu osim neurofizikalne ili neuro- 

 cerebralne energije postoji i psihična energija, Ostwalda s njegovom po- 

 sebnom nervnom energijom. Zanimiva je pojava Behtjereva i on traži 

 neurofizičnu energiju; život i psiha mu je nerazdvojna cjelina, te su oboje 

 samo derivati energije, a ta je osobito akumulirana u centralnom nervnom 

 sistemu (u nas u mozgu). Na kraju se govori o Rusu Naumu Kotiku, čija 

 nauka prelazi u područje spiritizma, jer poduzima pokuse o prenošenju 

 (i emanaciji) psihofizičke energije, odnosno misli. Tu je skepsa na do- 

 brom mjestu. 



Kritičnom osvrtu je posvećena osma glava. Autor otklanja kao ne- 

 potrebni pojam dušu kao supstanciju, a i psihičnu energiju, koja je nužna 



