207 



konsekvencija za svakog energetičara, a pruža lak način riješenja pro- 

 blema. Nastojanje svih tih autora ide u posljednjem redu za tim, da se 

 približe osobitosti duševnih pojava, a to su skroz subjektivni fenomeni, 

 i to dovodi i suviše lako do antropomorfizania, a isto vrijedi i za teleo- 

 logiju. Zato drži autor, da „vitalizam i vitalističko shvatanje gubi podlogu 

 i postaje suvišnim", a teleologija da je „nepotreban dodatak" (Str. 63.). 



U IX. poglavlju analizuje autor problem shodnosti reakcije (i „radnje") 

 obzirom na uvjete manifestacije. Reakcija i radnja najbolje karakterizuju 

 život, a mogu se ipak shvatiti kauzalno. Cesto je to samo radi velike kom- 

 plikacije nemoguće, u takvim se slučajevima može radnja bar funkcijo- 

 nalno shvatiti, a ne valja se pribjeći površnom finalnom shvaćanju per 

 analogiam ljudi. Međutim ni sam čovjek ni izdaleka ne reagira i ne „radi" 

 redovito po finalnoj shemi. Pamćenje, jedna opća sposobnost živoga, je 

 ono, što igra pri tome najvažniju ulogu, a ono bazira na jednom općem 

 prirodnom svojstvu na obrtivosti reakcija. Moderna psihologija je uda- 

 rila putem, kojim se i bez vitalizma mogu takovi problemi uspješno rje- 

 šavati. 



Dalje upozoruje autor u X. poglavlju, da ni za riješenje problema 

 shodnosti oblikovne (morfološke) nije vitalizam niti neobhodno nuždan 

 niti jedini način za riješenje. Kad bi bilo takovoga agensa, kao što je en- 

 telehija ili dominante ili štogod ovima sličnoga, onda bi shodnost morala 

 biti kud i kamo potpunija i svuda za naći. Htjeti izbjeći ovome prigovoru, 

 te ovu ograničenost shodnosti htjeti pripisati krivnji sredstava, na kojima 

 n. pr. inače savršena entelehija mora djelati, znači toliko koliko postavljati 

 pseudoprobleme. A referent dodaje k tome, da ovakvi načini teoretskog 

 rješavanja biologijskih problema može da bude od lošeg utjecanja i na 

 sama praktična istraživanja. 



Ispravno ističe autor u XI. poglavlju, da je u čitavome vitalizmu 

 najbolje to, što tvrdi osebitost životnih pojava i što je djelovanjem vita- 

 lista to mišljenje poprimilo općeniti značaj. Zaista ne ide više danas htjeti 

 život protumačiti lih na t. zv. mehanističko-materijalistički način. Na taj 

 se način mogu razjasniti samo pojedini dijelovi životnoga procesa — a i 

 to je jedna dosta opsežna i važna zadaća, bit života ne ćemo po svoj 

 prilici nikada moći shvatiti. Biologija je svakako autonomna nauka, jer 

 život čini fenomenološki posebno jedinstvo i cjelinu, ima svoja pravila i 

 svoje metode. Od onih deset životnih kvaliteta Rouxovih: hranidba, asi- 

 milacija, disimilacija, izlučivanje, obnavljanje, rastenje, kretanje, dijelenje 

 i množenje, nasledivanje i regulisanje nije, ističe autor, do sada ni jedan 

 adekvatno sveden na mehaničke pojave. 



O sadržaju XII. poglavlja već je prije bilo govora. Tu se osobito 

 iznosi Aristotelova nauka, koja sjeća donekle na neke spiritističke nauke 

 (perisprit). 



Konačni utisak je taj : da su sve te vitalističke nauke kao neke po- 

 staje, kroz koje biologija kao brzovlak prolazi na svome putu unaprijed. 



Dr. ]. Hadži. 



