179 



brani žlijezde na polje, imenito dok stanica jako turgescira ili 

 dok na nju utječe podražak od strane sitnih životinjica, koje se 

 u listane šupljine zavlače. Sto više, oba pomenuta autora vjeruju 

 i tvrde, da ti rizopodoidni organi mogn ini uzore i druge silne 

 životinjice obuhvatiti i tako dugo držati, dok ne poginu. Buduć 

 da poslije nekog vremena od tili životinjica ne preostaje drugo, 

 d,Q li neprobavnih čestica, dočiui sarkode, mesa i krvi nestaje, a 

 izlučivanje se probavnih sokova ne da dokazati, to autori misle, 

 da primanje organske hrane iz mrtvih životinjskih tjelesa biva 

 kontaktom sa pomcuutim rizopodoidnim nastavcima, od prilike 

 onako, kako to rizopodi čine. Ti autori dopuštaju svakako mo- 

 gućnost, da usisavanje hrane obavljaju samo oni drugi žlijezdasli 

 organi, dočim glavičaste dlake, odnosno končići na njima služe 

 samo hvatanju sitnih organizma. Bilo kako mu drago, potajnica 

 po Kerner-Wettsteinu ide u red onih zanimljivih buina, koje 

 mogu životinjice hvatati, probavljati njihovu bjelanjčevinu, pak 

 si na taj način pribavljati jedan dio dušičnih hranila. Ta je 



— recimo odmah — kriva nauka našla put i u neke školske 

 knige (Gfr. primjerice: Potonić, Elemente der Botanik, Berlin 1888). 



Meni se ona od prvog časa činila, reko bi, gore nego hipo- 

 tetičnom. Koliko sam god puta mikroskopski iztraživao potajničine 

 ljuske, toliko puta osim samih končića nijesam mogao zamj etiti 

 ničega, što su Kerner i Wettstein navodno vidjeli. Da u membrani 

 opisanih trihoma ima sitnih otvora, na koje tobože dražljivi kon- 

 čići čas na polje proviruju, čas se opet natrag u stanicu povlače ; 

 da ovi hvataju sitne životinjice te ih probavljaju ; da vanjštinom 

 svojom skroz naliče na pseudopodije rizopoda: svega toga nijesam 

 vidio. Dapače ni do danas još se nijesam ma ni jedanput na- 

 mjerio na koju životinjicu u šupljinama potajničinih ljusaka, ma 

 da sam nebrojeno množtvo preparata promatrao, što sam si ih 

 beziznimno pripravljao u razno doba godine ocl posve svježa ma- 

 terijala, kojim, kako je poznato, naš Tuškanac gotovo na svaki 

 korak obiluje. Osim bakterija, kadšto gljivinih hita i sitna detrita 



— za koji potonji Kerner i Wettstein vrlo smjelo tvrde, da je 

 animalskog porijetla, na ime neprobavljene čestice životinjica — 

 nijesam u šupljinama nikada što drugo vidio. Sto se tiče sličnosti 

 pomenutih končića sa pseudopodijima rizopcda, želio bih, da o 

 njoj zoolozi sude, pak sam svaki čas pripravan prikazati im svoje 

 preparate. Meni se čini, da ta prispodoba na slabini nogama stoji. 



