17 
grønne mugskorper. Ved nærmere mikroskopisk undersøgelse viste 
det sig, at sopper ikke var nogen ringere end den almindelige P eni- 
cillium glauceum. En hel række forsøg blev udført, og stadig 
blev P. glaucum og ingen anden isoleret; kun i enkelte, sjeldne 
tilfælder fandtes en Mucorart, Mucor piriformis. De for- 
skjellige æblesorter viste sig noget forskjellig modtagelige for sygdom- 
men. Mindst modstandsdygtig var de saftige gravenstener, hvor op- 
løsningsprocessen tog en saadan fart, at hele frugten meget hurtig 
ødelagdes. 
Wehmer foretog samtidig en del undersøgelser med andre frugt- 
sorter. —Foruden æbler undersøgte han pærer, druer, appel-- 
siner og citroner. For pærernes vedkommende paaviste han 
en anden sop, den ovennævnte Mucor piriformis, som den hyp- 
pige og omtrent eneste aarsag til sygdommen, for druernes vedkom- 
mende dels og vel hyppigst Penicillium glaucum, men des- 
uden ogsaa Botrytis cinerea. Af særlig interesse var Wehmers 
undersøgelse af de appelsinlignende frugter, appelsiner og eitroner. 
Det lykkedes ham her nemlig at isolere 2 for videnskaben nye Peni- 
cillium-arter, P. italicum og P. olivaceum. Sygdommen 
begynder ogsaa hos appelsinen som en brun flek i skallet og breder 
sig temmelig hurtig indover. Samtidig trænger imidlertid soppen her 
ud paa overfladen og danner sine farvede mugskorper. Disse er hos 
P. italicum blaagrønne, hos olivaceum olivenfarvede. Den 
første er uden sammenligning den hyppigste. Den optræder ofte i 
store masser i frugthandlernes lagere og kan være meget skadelig. 
Den sidste, P. olivaceum, er noget sjeldnere og er foruden ved sin 
karakteristiske olivenfarve ogsaa let at skjelne fra den første ved de 
større konidier. 
Det interessante ved Wehmers undersøgelse er først og fremst 
hans paavisning af, at de enkelte frugtsorter tildels har sine karak- 
teristiske soparter som aarsag til forraadnelsen: Æbler — Pendi- 
cillium glaucum, pærer —Mucor piriformis, appel- 
Siner og ceitroner — P. italicum og olivaceum. Den 
nærmere aarsag hertil lader sig naturligvis ikke saa let paavise, da vi 
kjender lidet til den kemiske side af sagen. Den angribende sops 
livsvirksomhed er ikke bundet til den levende celle som saadan. 'Tvert- 
imod dør cellerne meget hurtig bort, og soppen ernærer sig af de i 
cellen indeholdte kemiske stoffe. Den kemiske karakter af disse er 
Naturen 1908. 9 
