22 
turde det være, at visse elementer af denne atlantiske flora har en me- 
get indskrænket udbredelse i verden og peger bestemt hen paa en nær 
sammenhæng med Storbrittaniens flora. I eg tænker her særlig paa 
levermoserne, som jeg har havt god anledning til at studere her paa 
Vestlandet. Disse merkelige atlantiske levermoser blev hos os først 
opdaget af Kaalaas (naar man bortser fra et par ældre, isolerede fund). 
Senere er antallet af dem efterhaanden blit forøget, især ved Kaalaas”s 
fund og desuden i de senere aar ved mine egne undersøgelser. Jeg 
har allerede tidligere havt anledning til at paapege den kjendsgjerning, 
at vi blandt disse levermoser har et ganske betydeligt antal, omtr. 25, 
som enten overhodet kun er kjendt fra vor vestkyst og Storbrittanien 
med Irland, eller i det høieste er udbredt til det vestlige Frankrig. 
Det er derfor for os botanikere særlig interessant at høre, hvad 
en zoolog har at sige om vor vestlandske fauna og dens oprindelse. 
For pattedyrenes vedkommende er det først og fremst de to store 
dyr, hjorten eller røddyret samt fjordhesten, der blir tale om. Det 
første dyr, røddyret, er hos os indskrænket til vestkysten (mellem 
tavanger og Namsos). Arten gjenfindes paa den skandinaviske halvø 
først i det sydlige Sverige og findes desuden i Storbrittanien og Ir- 
land. Hvad der imidlertid er særlig paafaldende er, at den sydsvenske 
hjort er forskjellig fra vor, som er blit opstillet som en egen under- 
art, Cervus (elaphus) atlanticus, og at den skotske form, som først 
fik et eget navn, C. (elaphus) scoticus, i virkeligheden viser sig at 
stemme fuldt overens med den norske. Stejneger paaviser ved en ind- 
gaaende sammenligning mellem de forskjellige afarters karakterer, at 
grunden til, at den skotske form først blev anseet for forskjellig fra 
den norske, har været mangel paa tilstrækkeligt sammenlignings- 
materiale. 
Det andet dyr, fjordhesten, er forsaavidt endnu merkeligere, som 
der ikke i Skandinavien findes nogen nærstaaende form af hesten, som 
den kan forveksles med. Enhver kjender denne lille, berømte heste- 
type, som har vist sig saa udmerket for de bjergfulde landskaber ved 
vor vestkyst. Meget interessant er det, at Stejneger paaviser, at den 
i et og alt stemmer overens med en eiendommelig hesterace fra Hebri- 
derne, som blev opstillet som egen underart, Equus (caballus) celticus, 
og nærmere beskrevet af professor Ewart i 1902. Det er, som vor 
fjordhest, en liden pony, hvis vigtigste karakter ligger deri, at den — 
ligesom æslerne og zebraerne, men i modsætning til de almindelige 
