27 
indbefatte planter, som har holdt sig paa Kolahalvøen og det nordlige 
isfrie land under den sidste istid. 
Dette sidste, professor Willes antagelse af en temmelig sen sibirisk- 
russisk indvandring fra nordøst, synes at stemme saa vel med kjends- 
gjerningerne, baade de plante- og dyregeografiske, og er 1 og for sig 
saa sandsynlig, at alle vistnok straks kan bli enige i den henseende. 
Qgsaa geologisk seet synes det hele meget rimeligt, idet man vel 
almindelig antager en havforbindelse mellem det hvide hav og Øster- 
sjøen under ,epiglacialtiden", et stadium af den sidste istid, mens der 
altsaa her senere aabnedes en vei over land. 
Værre blir det at forklare det specielt grønlandske element, hvortil 
ogsaa slutter sig en saadan plante som Artemisia norvegica paa Dovre 
og i de tilgrænsende fjeldtrakter, en plante, man først gjenfinder over 
i klippebjergene (Rocky Mountains) i Amerika. Naar Wille og andre 
erklærer disse planter for interglaciale, er dette nærmest en forklaring af 
negativ art, et udtryk for den kjendsgjerning, at man ingen forbindelse 
kan finde mellem deres vidt adskilte udbredelsesfelter efter den sidste 
istid. I virkeligheden maa man ogsaa gaa helt tilbage til den store 
istid, før geologerne vil indrømme muligheden af en landforbindelse 
over til Grønland, sandsynligvis Vestnorge—Skotland (og Irland)— 
Færøerne—lsland—Grønland. En saadan antages vistnok alminde- 
lighed at have eksisteret i pliocæntiden, og idet den afskar ,Golfstrøm- 
men” at have været en ialfald særlig vigtig medvirkende aarsag til 
den store istid hos os. Som støtte for denne opfatning kan ogsaa an- 
føres, at en del af disse formentlig interglaciale planter forekommer 
i Storbritanien, tilligemed endnu nogle ,amerikanske" arter i Irland. 
Lettere vilde det være at forstaa, om man kunde antage, at disse 
grønlandsk-amerikanske planter var præglaciale; men der har endnu 
ikke været nogen plantegeograf, som har været dristig nok til at an- 
tage, at nogen plante i vort land har kunnet overleve den store istid, 
om der end blandt dyregeeograferne synes at være dem, som ogsaa her 
mener, at kulden har været betydelig overdrevet. Det lader sig sand- 
synligvis. ogsaæ forsvare at antage disse arter præglaciale i Storb:i- 
tanien, saa at de kan have spredt sig derfra til Norge 1 interglaecial tid: 
73 og for sig er det interessant, at man nu. faar geologerne. med 
paa den antagelse, at vi har planter, som har overlevet den sidste istid. 
Først mente man — saaledes Blytt oprindelig — at maatte antage, at 
hele vor flora var indvandret i postglacial tid, mens ogsaa Blytt senere 
gik med paa, at vi maaske kunde have nogle faa interglaciale planter. 
