28 
Denne grønlandske-arktiske plantegruppe, som Wille altsaa an- 
tager for interglacial, mener Stejneger er indkommen til landet fra 
Skotland over den før nævnte landforbindelse, sammen med røddyret, 
fjordhesten og den atlantiske flora. Han. foreslaar derfor for denne 
del af den arktiske flora navnet ,arktatlantiske* planter. Angaaende 
tiden for indvandringen er der forsaavidt overensstemmelse, som ogsaa 
Stejneger antager, at den er foregaaet efter den store istid og før den 
sidste, om han end undgaar at bruge udtrykket interglacialtiden, da 
han mener, man neppe har tilstrækkelig grund til at antage en saa- 
dan varm tid mellem de 2 istider for det vestlige Norges vedkom- 
mende. 
I hvert fald kan alle være enige om, at disse planter er særdeles 
gamle og meget sandsynlig vort ældste floraelement. 
Som interglaciale regner ogsaa Hansen de før omtalte atlantiske 
levermoser med den merkelige eksklusive udbredelse, Vestnorge, Skot- 
land—lrland og tildels det nordvestlige Frankrig (men ellers ingen- 
steds bemerkede). Han stemmer i dette punkt med Stejneger; men 
der er den væsentlige forskjel, at Hansen ikke regner disse sammen 
med de øvrige atlantiske planter, skjønt de forekommer ,i atlantisk 
felt", formentlig af den grund, at han anser det lidet sandsynligt, at 
den atlantiske flora som helhed har overlevet den sidste istid. Han- 
sen bemerker ogsaa udtrykkelig, at den atlantiske, saavelsom den 
boreale, flora er indvandret i postglacial tid. 
Det blir ogsaa en vægtig indvending mod Stejnegers teori om 
landbroen, at han lader baade de ,arktatlantiske*" og de ,atlantiske" 
planter indvandre paa denne landforbindelse og derved slaar sammen 
to floraelementer, som for botanikerne vil staa som aldeles forskjellige. 
Der er stor forskjel baade med hensyn til haardførheden og i anden 
henseende, f. eks. den meget væsentlige, at de ,arktatlantiske" er xero- 
file, mens de ,atlantiske" er hygrofile. Nu er rigtignok interglacial- 
tiden — for dem, som antager en saadan — et langt tidsrum; men det 
vil heller ikke hjælpe stort i dette tilfælde, da der er flere omstæn- 
digheder, som bestemt taler for, at har der været landforbindelse, saa 
maa den have bestaaet i forholdsvis kort tid, hvad Stejneger selv 
fremhæver, og hvad jeg for mit vedkommende — idet jeg tænker paa 
de atlantiske arter — ogsaa maa være enig i. Der blir kun den mu- 
lighed tilbage, at man ogsaa maa have en landforbindelse mellem 
Norge og Skotland i postglacial tid, en mulighed, som Stejneger rig- 
