48 
med deres strandgrus og strandfauna tyder paa, at landet har ligget 
omtrent 180 meter høiere end nu, hvorved man (i det væsentlige) har 
Nordsjøen tør. Vanskeligheden ligger, som allerde før nævnt, paa 
andre punkter, nemlig først og fremst i den efter interglacialtiden 
følgende sidste istid, og desuden i usandsynligheden af, at to saa for- 
skjellige elementer, som det ,arktatlantiske* (0: arktiske) og det atlan- 
tiske har indvandret samtidig. 
Hvad nu det første spørgsmaal angaar, altsaa om en i interglacial- 
tiden indvandret flora kunde tænkes at være istand til at overleve den: 
sidste istid, saa tror jeg, baade geologer og biologer nu er enige om, 
at dette nok kunde være muligt for visse arters vedkommende. Som 
nævnt i foregaaende artikel mener baade professor Wille og dr. Hansen, 
at vi har planter, som skriver sig fra interglacialtiden, efter dr. Han- 
sens mening endog et stort antal. Alle vil dog ogsaa være enige i, at 
de planter, som skal have kunnet overleve den sidste istid, maa have 
været ikke saa lidet haardføre, og derfor sandsynligvis i hvert fald kun 
kan søges blandt de to grupper arktiske og subarktiske planter. Der 
kan være spørgsmaal, om det er rigtigt at betegne vore arktiske planter 
som xerofile (tørhedselskende) i modsætning til de hygrofile (fugtigheds- 
elskende) atlantiske, da det viser sig, at visse arktiske arter klarer sig 
godt i et fugtigt klima, som if. eks. Dryas octopetala paa Irlands vest- 
kyst helt nede i havets niveau. Derimod kan der neppe være nogen 
meningsforskjel, naar spørgsmaalet er om nordlige, haardføre planter 
eller sydlige. Den atlantiske plantegruppe har overhovedet et karak- 
teristisk sydligt præg, ligesom den tilsvarende lusitaniske dyre- og 
plantegruppe paa de brittiske øer. Som allerede nævnt forekommer 
en del af arterne eller meget nærstaaende former paa øerne vest for 
Afrika, og paa den anden side forekommer igjen de nærmest beslegtede 
arter eller endog tildels de samme i Vestindien og Syd-Amerikas Andes. 
Man har derfor tænkt sig, at disse lusitaniske arter er en liden rest af 
en engang rigt udviklet flora, som fandtes paa det forsvundne land 
,Atlantis*, som i tertiærtiden antages at have dannet en sammenhæn- 
gende landforbindelse fra det sydvestlige Europa og Afrika over til 
Amerika. De afrikanske øer ansees som de sidste rester af dette sunkne 
land. 
Saadanne tydelige tropiske og subtropiske slegtskabsforhold har 
netop arterne af vor merkelige atlantiske levermosflora tilligemed ad- 
skillige atlantiske løvmoser. De findes nu med mere eller mindre sam- 
